NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOMMITTENS FÖRSLAG. 223* 



Beträffande del gagn för den enskilda skogsvården, som skogsvårdsafgiften anses med- Skogsvårds- 

 föra, ställer sig detta gagn mycket olika för de två, i ekonomiskt afsecnde vidt skilda '^fsif^- 

 kategorier skogsägare, som enligt hvad ofvan är visadt finnas i Lappland, nämligen trä- 

 varuindustrien och den fasta jordbrukandc befolkningen. 



Att trävaruindustrien för sin del är i besittning af medel och utvägar att låta verk- 

 ställa erforderliga arbeten för sina skogars vård lider intet tvifvel, i synnerhet som dessa 

 skogar till större delen äro belägna i Lapplands för skogsvård lämpligaste och i afseende å 

 flottleder m. m. välbelägna socknar eller sockendelar. Råämnet är för denna industri af en 

 mycket stor betydelse, och då denna omständighet särskildt är ägnad att framkalla intresse 

 för skogarnas omvårdnad, linnes all anledning antaga, att skogsvårdsarbeten efterhand också 

 komma till stånd, såsom redan i några lappmarkssocknar visat sig vara fallet. Under sådana 

 förhållanden kan en skogsvärdsafgift pä exportvara af virke, som härstammar från indu- 

 striens egna skogar, visserligen icke anses betungande, enär det erlagda afgiftsbeloppet genom 

 arbetsprestationer till skogsvårdens fromma ä egna skogar kan intjänas till större eller mindre 

 del. Men ä andra sidan kan, vid del förhållande att industrien i sitt eget välförstådda intresse 

 allt mer tager egen vård om sina skogar, ifrågasättas, huruvida exportafgifl från industriens 

 synpunkt är behöflig eller fastmer ulan olägenhet kan helt undvaras. Del låter till och med 

 säga sig, all de industriella bolagen i själfva verket skulle vara mera betjänta af att lag- 

 stiftningen icke träder emellan medelst skogsvårdsafgitters upptagande. Om de t. ex. afsätta 

 någon del af årsvinsten för sin skogsvård, antag minst den summa, som motsvarar beloppet 

 af skogsvårdsafgiften för tillverkad och exporterad vara, så kan denna summa oafkortad an- 

 vändas för sitt ändamål, hvilket däremot i fråga om skogsvärdsafgift ej kan ske, enär väsent- 

 lig del af denna afgift åtgår till uppehållande af skogsvårdsstyrelse och dess verksamhet. 



Centralstyrelsens för Svenska trävaruexporlföreningen svar å ett af kommittén utsändt 

 frågeformulär torde i frågan vara i viss mån upplysande. Svaret har följande lydelse: 

 »Äfven besvarandet af frågan rörande skogsvårdsafgifter är beroende af om den af oss 

 framställda tanken att rätta utsyningens storlek efter ägarens villighet all vidtaga skogsvårds- 

 åtgärder, vinner bifall. Blir denna plan accepterad, saknas anledning att ålägga skogs- 

 vårdsafgifter. I motsatt fall torde skäl finnas, att genom skogsvårdsafgifters upptagande 

 bereda utvägar att främja skogsvärden, och vilja vi för sådant fall anbefalla bestämmelser 

 liknande dem, som återfinnas i den noska Lov om vsernskovens bevarelse m.m. af den 8 

 augusti 1908.»' 



För den själfägande jordbrukande befolkningen åter ställer sig denna fråga helt an- 

 norlunda. Väl kan bonden genom omtänksamhel ägna hemmanets skog en omvårdnad, som 

 ej bör underskattas. Genom att till bränsle och annat smärre husbehofsvirke tillgodogöra 

 affall samt oväxtliga och skadade träd blir skogen efterhand rensad och gallrad, hvarigenoiii 

 tillväxten och föryngringen främjas. Men i allmänhet torde han ej kunna bereda utvägar 

 för sädana åtgärders vidtagande, som fordra afsevärda kontanta ullägg och hvilka ej, liksom 

 i andra näringar, kunna inom kort tid ål ägaren återbördas. Befolkningens ställning i 

 ekonomiskt hänseende är härvid af betydelse. Men då af utrymmesskäl någon utförlig ut- 

 redning härutinnan ej kan lämnas, hänvisa vi endast till de källor, hvilka varit grundläg- 

 gande för vår uppfattning, att Lapplands V)ofasta befolknings ekonomiska ställning är myc- 

 ket svag. Såsom källor åberopas dels länsstyrelsernas senaste femårsberättelser för är 

 1901 — 1905, dels ock befolknings- och faltigvårdsstalistiken för åren 1900 — 1909. Häråt 

 framgår otvetydigt, att försämring i det ekonomiska tillståndet inträdt, att skattebördan sär- 

 skildt i Västerbollens lappmarkssocknar är betungande, äfvensom att emigrationen och fatlig- 

 vårdskostnaderna högst väsentligt ökats under sist nämnda tidsperiod. 



Att den jordägande befolkningen inom denna landsdel med dess nordliga läge, 

 hårda klimat och karga naturförhållanden i öfrigt samt särskildt med hänsyn till dess svaga 

 ekonomiska ställning ej på långt när för sina skogar äger förmåga att i samma mån som 

 trävaruindustrien för sina utnyttja skogsvärdsafgiflsmedlen torde ligga i öppen dag. Tager 

 man därjämte i betraktande, hurusom en del af denna befolkning för fyllande af sina lef- 

 nadsbehof måste skaffa sig extra arbetsförtjänst och därtill använda den arbetskraft, som för 

 jordbruket kan undvaras, framgår tydligt nog att mången ej ens i någon män blir i tillfälle 

 göra sig gagn af sagda medel, ehuru han därtill nödgas bidraga, visserligen indirekt, men 

 därför ej mindre kännbart. 



Under sådana förhållanden tillskapas genom skogsvårdsafgifters upptagande en situation, 

 som synbarligen leder till obillighet och orättvisa mot de mindre skogsägarna, hvilka utgöra 

 det stora flertalet af Lapplands innebyggare. 



Denna lag gäller endast för vissa i Norge såsom skyddskogar afsatta skogsområden. 



