224* 



EDV. KIN BERG. 



Utsynings- 



Samtnanfatt- 

 mng. 



Hvad här ofvan blifvit anfördt afser de skogar, som icke blifvit upplåtna på afverk- 

 ningsrätt. De skogar åter, som blifvit med sådan rätt upplåtna, och hvilkas areal på sätt här 

 ofvan är nämndt utgör 308,593 har, hvaraf 58,6 procent äro underkastade afverkningsrätt, 

 som utgår först under åren 1930 — 1939, komma att under upplåtelsetiden helt och hållet 

 sakna det stöd och det gagn, som man genom skogsvårdsafgifts upptagande i andra delar 

 af landet påräknat för de orter, hvarifrån virket härstammar. Ty hvarken afverkningsrätts- 

 innehafvaren, som icke äger skogen, eller hemmansägaren, som ej under en lång tidsföljd 

 har någon inkomst från densamma, och hvilkens ekonomiska ställning därigenom försvagats, 

 kan tänkas villig åtaga sig arbete och utgifter för skogens vård med utsikt att i bidrag er- 

 hålla endast ringa del af utlagd kostnad och måhända än mindre för sitt arbete. 



Ett ännu egendomligare förhällande är det, som genom skogsvårdsafgifters upptagande 

 skulle uppstå i fråga om ännu ej afvittrade hemman och nybyggen. Hemmansägare eller 

 nybyggesåbo, som icke har afvittradt område, äger enligt 53 § 2 mom. af 1894 års skogs- 

 förordning rätt till utsyning å viss trakt af angränsande kronomark. Vid försäljning af det 

 utsynade virket skulle han, liksom andra, genom skogs vård safgiften vidkännas minskning i 

 inkomst af försäljningsvirke. Men han har ej något eget område, där han möjligen eljest, 

 om han haft något sådant, kunnat åtminstone i någon mån bereda sig gagn af de genom 

 skogsvårdsafgifter hopbragta medel, hvarlill han i sin mån bidragit. 



Äfven hvad nu i dessa två senast omförmälda fall påpekats, äro olägenheter och miss- 

 förhållanden, som träffa de mindre skogsägarna och hvilka ej kunna förbises vid bedöman- 

 det af frågan om skogsvårdsafgiften. 



I syfte att göra skogsvårdsafgift mindre betungande har kommittémajoriteten före 

 slagit, att utsyningssökande skulle befrias från erläggande af stadgad utsyningsafgift. Denna 

 afgift är afpassad efter det ungefärliga värdet af de olika sortiment, som utsynas, och kan 

 i och för sig såsom utgörande en ringa del af virkets saluvärde ej anses betungande. Ej 

 allenast utsyningstvång utan äfven skyldighet att gälda utsyningskostnad har uppställts af 

 statsmakterna såsom villkor för tilldelning åt lappmarkshemman af skogsanslag utaf den 

 storlek, att de blifva tillräckliga ej allenast för husbehof utan äfven för afsalu. Det fram- 

 går häraf tydligt, att afgiften för utsyning å lappmarksskogarna har karaktär icke af någon 

 pålaga eller skatt, utan allenast som ersättning för den kostnad, som saluvirkets utsyning 

 åsamkar staten. Dessa ersättningsmedel torde därför ej böra utan fullgiltiga skäl eller öm- 

 mande omständigheter frånkännas staten. 



Enligt hvad ofvan är nämndt äger trävaruindustrien en mycket väsentlig del af Lapp- 

 lands skogsmarker, och då dessa marker i allmänhet äro bland de mera välbelägna och 

 skogrika, följer häraf att också lika väsentlig del af utsyningsafgifterna härstamma från de- 

 samma. För afskrifning allt framgent af dessa nu omförmälda medelsbelopp har majoriteten 

 ej kunnat anföra några giltiga skäl eller ömmande omständigheter. Hela afskrifningsfrågan, 

 i och för sig obehöflig, möter sålunda vid dess genomförande svårigheter eller tillskapar 

 förhållanden, som leda till efterskänkande af årliga medelsbelopp åt skogsägare, som uppen- 

 barligen däraf ej kunna vara i behof, hvarigenom efterskänkandet får karaktär af obehörig 

 gåfva eller skänk. Härtill kommer, att utsyningsafgifternas afskrifvande enligt majoritetens 

 förslag gjorts till förutsättning för upptagande af skogsvårdsafgift och frågan rör alltså 

 ej endast eftergift af vissa ersättningsmedel. Den bör därför bedömas och afgöras äfven ur 

 synpunkten, huruvida skogsvårdsafgifts upplagande i Lappland kan med dess från sydligare 

 landsdelars vidt skilda förhållanden vara en för den enskilda skogsvårdens främjande lämp- 

 lig utväg. 



På grund af hvad vi i det föregående utredt och anfört anse vi oss hafva ådagalagt, att 

 så ej är förhållandet, hvarför vi hålla före, att frågan bör lösas på annat och sådant sätt, 

 som kan leda därtill att mindre skogsägares behof af bidrag och stöd för vården om deras 

 skog kan blifva på ett verksammare sätt tillgodosedt, utan att staten drabbas af onödiga 

 eller allt för stora uppoffringar. 



Den hufvudsakligaste uppgiften, som här föreligger, torde vara att genom verksamma 

 bidrag söka främja dikningsarbeten och andra markberedningsätgärder å den fasta befolk- 

 ningens skogsmarker, där sådant är nödigt för alt de må hållas i produktivt skick. Dylika 

 arbeten, nödvändiga som de äro för skogarnas uthålliga afkastning och därför också af 

 betydelse för denna befolknings framlida vidmakthållande, kunna i anseende till därmed 

 förenade kostnader ej utan fullt verksamma bidrag ulföras. Om emellertid ett anslag till 

 skogsvårdens främjande finge karaktär af statsanslag, skulle det vid bidrags beviljande 

 kunna tagas större hänsyn till del verkliga behofvet, än om bidragen utdelas från skogs- 

 vårdsafgiftsmedel. Med dessa senare medel bestridas kostnader för skogsvårdsstyrelse och 

 flera andra utgifter än direkta bidrag till skogsägare. A hvad som därefter återstår kan hvarje 



