NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOMMITTÉNS KÖRSLAG. " 227* 



I ofvanstående utdrag af reservanternas framställning finner läsaren, att 

 reservanterna funnit skogsvårdsstyrelser i Västerbottens och Norrbottens län 

 obehöfliga, enär genom skogsingenjörsinstitutionens utveckling och omorgani- 

 sation komme att anställas för skogslagarnas handhafvande och den enskilda 

 skogsvårdens främjande just de organ, som motsvara skogsvårdsstyrelse med 

 underlydande tjänstemän uti de delar af landet, där 1903 års skogsvårdslag 

 gäller. För förvaltning af skogsvårdsmedel och spridande af kunskap i skogs- 

 hushållning finnes i hvartdera länet skogsvårdsnämnd, som utsetts af landsting 

 och hushållningssällskapets förvaltningsutskott och som med biträde af skogs- 

 ingenjörer visat sig hafva med framgång utöfvat sin verksamhet. 



Att under sådant förhållande ytterligare införa en organisation, en sorts 

 själfstyrelse, som utan underlydande organ skulle taga befattning med upp- 

 sikten öfver dimensionslagens tillämpning m. m., är uppenbarligen en öfver- 

 loppsåtgärd, som ej kan medföra något arbetsresultat af värde men väl olägen- 

 heter. 



Majoriteten har emellertid tilltrott sig kunna öfverlämna åt denna sty- 

 relse i all hufvudsak samma uppgift, som enligt 2 § i ofvan nämnda skogs- 

 vårdslag tillkommer fullständigt organiserade skogsvårdsstyrelser, med den 

 ändring allenast att skogsvårdsstyrelsen, när vanskötsel förekommit, skall hos 

 skogsinspektören i stället för hos Konungens befallningshafvande påkalla un- 

 dersökning. Men då bristen på egna organ genast måste för styrelsen blifva 

 kännbar och på något sätt afhjälpas, blir följden den, att genom förhållande- 

 nas eget tryck de närmast till hands varande tjänstemännen, skogsingenjörerna, 

 dragas in under själfstyrelsens disposition. Dessa tjänstemän komme därigenom 

 i en mellanställning mellan själfstyrelse och öfverordnad statsmyndighet, hvilket 

 förr eller senare leder till konflikt och åtföljande ohållbara situationer under 

 tjänsteutöfningen. Majoriteten blundar för dessa fel i organisationen, före- 

 bärande att dessa tjänstemän och själfstyrelsen hafva samma mål. Ja väl, 

 men angående de vägar, som leda till målet, kunna uppfattningarna gå 

 i sär och enskilda intressen taga ledningen. 



Reservanterna tro sig hafva ådagalagt, att af flera orsaker just i de två 

 nordligaste länen de enskilda intressena ej kunna läranas utan betryggande 

 restriktioner från statsmakternas sida; och måste ett anordnande af en enskild 

 själfstyrelse, såsom i vissa viktiga frågor sista instans, minska garantierna och 

 gifva ökadt spelrum för nämnda intressen. Detta vare sagdt utan att på 

 något sätt förringa den stora betydelse skogsvårdsstyrelserna hatt för sydligare 

 delar af landet vid tillämpningen af där gällande skogsvårdslag at år 1903, 

 men — jag upprepar det — förhållandena och skogslagarnas egenart uti här 

 ifrågavarande län kräfva en fastare och på samma gäng enklare organisation 

 än den majoriteten föreslagit, och som går ut på att ledningen och ansvaret 

 delas mellan i viss mån beroende tjänstemän och en själfstyrelse. 



Därjämte vill jag påpeka, att skogsinspektören såsom ordförande i själf- 

 styrelsen — där han vid beslutens fattande mången gång ej kan undgå att 

 komma i minoritet och inför allmänheten sedan stå till svars för andras till 

 äfventyrs mindre välbetänkta beslut — skulle komma i en ställning, som helst 

 l)ör undvikas i fråga om en befattningshafvare, som skall utöfva förmanskap 

 för de skogstjänstemän, som handhafva skogslagarna i orten. Det minst sagdt 

 egendomliga förhållandet, att skogsinspektören i egenskap af ordförande i 

 själfstyrelsen måste uppfordra sig själf i egenskap af skogsinspektör att vidtaga 



