NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOiMMUTKNS KÖRSLAG. 229* 



Stöd för skogsvärden kunde blifva pä ett verksamt sätt tillgodosedt, utan 

 att staten drabbades af onödiga eller allt för stora upj)offringar. (iranskaren 

 är missnöjd härmed och säger bland annat, att reservanternas hufvudsakliga 

 sträfvanden varit att finna en utväg, som kunde utestänga de i Väster- och 

 Norrbottens län arbetande bolagen från ?iäoon som helst atidel uti de medel, 

 hvilka kunna erhällas för skogsvårdens främjande. 



Till en början vill jag då framhålla, att reservanternas förslag ingalunda 

 med fog kan betraktas såsom särskildt riktadt mot trävaruindustrien eller afsedt 

 att på något sätt skada densamma. Om denna industri fortfarande får erlägga 

 afgift för utsyning liksom andra utsyningstagare, men undslipper skogsvårds- 

 afgift, lärer detta ej lända densamma till men. Att blifva ålagd att utbetala 

 en afgift, hvaraf endast en del återfås, måste vara mindre förmånligt, än att 

 själfmant afsätta, låt oss säga, en afgiftsbeloppet ungefärligen motsvarande 

 summa, som i sin helhet användes för skogsvård. Då tillgång af råämne för 

 industri i allmänhet är ett lifsvillkor för dess utöfvande, måste det särskildt 

 för skogsindustriella affärsföretag, grundade på egna skogstillgångar vare sig 

 helt och hållet eller till en del, också vara ett lifsvillkor att tillse, det medel 

 reserveras för en sådan vård om dessa skogar, att det afsedda råämnet kan 

 därifrån erhållas. Eljest lärer väl rörelsen ej kunna uppehållas. Något lag- 

 stadgande härutinnan lärer ej kunna ifrågakomma eller vara behöfligt på sätt 

 granskaren ifrågasätter. Själfbevarelseinstinkten eller den af granskaren om- 

 talade »egoistiska tankegången» bör ej vara främmande för ekonomiska sam- 

 manslutningar. Granskaren har själf på sid. 14 antydt, att bolagen ej höra 

 till dem, hvilka på grund af mindre insikt om skogsvårdens betydelse behöfva 

 lockas till utförande af skogsvårdsarbeten. 



För öfrigt vill jag påpeka, att anvisandet af ett anslag för enskildes 

 skogsvård, om ock i syfte att företrädesvis eller i första rummet tillgodose 

 mindre skogsägares behof af bidrag till stöd för deras skogsvård, icke kan 

 sägas föranleda därtill, att bolag eller större skogsägare utestängas från någon 

 som helst andel däri. Det lärer väl, om det visar sig, att någon eller några 

 af dessa senare saknar utvägar i fråga om skogsvård och äro i behof af stöd 

 i detta hänseende, ej finnas hinder för att bidrag lämnas; dock ej så, att 

 trävaruindustrien konsummerar den hufvudsakliga delen och att mindre skogs- 

 ägare få åtnöjas med återstoden. Just häri har den svårlösta knuten legat 

 beträffande 1903 års system. 



I Västernorrlands län hafva under åren 1906 — 19 11 lämnats i bidrag åt 

 skogsägare 458,417,86 kronor af skogsvårdsmedel. Af dessa medel hafva de 

 större skogsägarna (bolagen) bekommit 295,318,01 kronor eller 64,43 %, medan 

 de mindre erhållit 163,099,85 kronor eller 35,57 %. Oaktadt skogsvårds- 

 styrelsens erkännansvärda bemödanden att tillgodose mindre skogsägares behof 

 af stöd och uppmuntran i deras skogsvård, har det hufvudsakliga af dessa 

 medel kommit att tillfalla bolag. 



Det bör ej väcka förvåning att de, som direkt utbetalt det på deras 

 träexport utdebiterade skogsvårdsmedelsbelopp, däraf önskat återfå så stor 

 del som möjligt, ehuruväl dessa afgifter i fråga on"! virke, som inköpts från 

 enskilda skogsägare eller staten, i sista hand ehuru indirekt drabbat nämnda 

 skogsägare. Och ej heller kan det anses vara med billighet och rätt förenligt, 

 att ^e afgiftspliktige utan hänsyn till den arbetskvantitet, som anmälts för 



