NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOMMITTÉNS FÖRSLAG. 233* 



uppenbarligen vida mera ofördelaktig för staten än ett direkt till beloppet 

 bestämdt anslag. Hvad de större skogsägarna eller bolagen beträffar kan det 

 för dem, vid det förhållandet att de enligt granskarens utsago inom ifråga- 

 varande län arbeta under prekära förhållanden, ej vara likgiltigt att få vid- 

 kännas afdrag för till beloppet okända s. k. allmänna kostnader, hvadan 

 systemet med skogsvårdsafgift äfven för dem ej synes innebära något efter- 

 sträfvansvärdt, i synnerhet då någon andel i det indirekta statsbidraget enligt 

 granskarens ofvannämnda uttalande icke ifrågakomnier. Allt tyder fördenskull 

 på att det för samtliga parter såväl staten som större och mindre skogsägare 

 skulle vara mera välbetänkt att beträda den af reservanterna angifna vägen, 

 i all synnerhet som, på sätt ofvan är nämndt, erfarenheten från ifrågavarande 

 län ådagalagt, att det är på denna väg, som skogsvårdsintresset lämpligast 

 kan spridas uti de bredare lagren af skogsägare. 



På sid. 2 1 framhålles den själfhjälp, som systemet med skogsvårdsafgift 

 enligt granskarens mening innebär. Detta låter nog säga sig i fråga om 

 andra delar af riket, där afgiftsbeloppet för afverkning å kronoskogar, i an- 

 seende till dessa skogars ringa areal i förhållande till enskildas, är obetydligt, 

 och där alltså skogsvår dsafgiften spelar hufvudroll. Men så är ej förhållandet 

 i nu ifrågavarande län, där, såsom ofvan är nämndt, afgiftsbeloppet för af- 

 verkning å kronoskogar kan antagas blifva omkring 1 1 gånger så stort som 

 i öfriga delar af landet och särskildt för lappmarkerna 14 gånger, och där 

 fördenskull skogsvårdsafgiften praktiskt sedt såsom själfhjälp skulle få en vida 

 mindre betydelse för befolkningen. Med hänsyn härtill och med hänvisning 

 till hvad här ofvan är anfördt kan jag begränsa mitt genmäle i ämnet till 

 det uttalandet, att den teoretiskt hållna utläggningen om betydelsen af skogs- 

 vårdsafgift såsom själfhjälp inom omnämnda län' är lika öfverdrifven, som det 

 utslungade omdömet, att reservanternas förslag vore ägnadt nedsätta befolk- 

 ningens initiativkraft m. m. är obehärskadt och brister i sakliga skäl. 



Granskarens ansträngningar att bortförklara utsyningsafgiftens berättigade 

 tillvaro i fråga om lappmarksskogar på den grund, att sådan afgift ej upp- 

 bäres inom jämtska skyddsskogsområdet, stranda helt och hållet mot den 

 omständigheten, att det för skogstilldelning utöfver husbehof i afvittrings- 

 stadgan för lappmarken intagna villkor, att afverkning till afsalu finge ske 

 endast efter utsyning, icke innebär någon inskränkning af förut gifna rättig- 

 heter. En sådan inskränkning fingo däremot ägarna till de inom nämnda 

 skyddsskogsområde belägna hemman vidkännas, enär de, då skyddsskogslagen till- 

 kom, långt dessförinnan vid afvittring bekommit skogsanslag under fri disposition. 

 Det var då helt naturligt, att dessa hemmansägare ansågos icke böra åläggas 

 bekosta den utsyning å sina hemman, som genom skyddsskogslagen föreskrefs. 



Ehuru det för den, som genomläst reservationen må synas öfverflödigt, 

 vill jag begagna tillfället betona, att reservanterna i likhet med majori- 

 teten, äro lifligt öfvertygade om nyttan och angelägenheten af att sprida 

 kunskap i skogsvård samt äro fullt medvetna därom att en sådan kunskap 

 för befolkningen knappast står att ernå utan ekonomiskt bidrag från det all- 

 männas sida till skogsvårdsarbeten. Däremot äro vi ej öfvertygade om att 

 skogsvårdsafgifts upptagande skall vara enda — eller bästa — sättet att möj- 

 liggöra realiserandet af dessa önskemål. 



I fråga om lappmarksbefolkningens svaga ekonomiska ställning ha reser- 

 vanterna af utrymmesskäl begränsat sitt uttalande till angifvandet af de källor, 



