236* EDV. KINBERG. 



de i Norrbotten omnämnda osunda spekulationerna samt efter nödåren 1902 

 och 1903 och svagåret 1904 med flera i nämnda berättelser relaterade för 

 befolkningen ogynnsamma förhållanden inträdt en tillbakagång, hvars verk- 

 ningar på det ekonomiska tillståndet ännu göra sig kännbara inom ifråga- 

 varande orter. 



Det kan finnas det oaktadt helt visst bland länens befolkning personer, 

 som äro i tillfälle att kunna insätta penningar i bankerna, men detta bevisar 

 ej, att befolkningens ekonomiska ställning öfverhufvud taget är god. Gran- 

 skarens uppgifter om dessa penningeinsättningar åtföljas icke af uppgifter om 

 befolkningens skuldsättning; hans utläggningar i ämnet äro ofullständiga och 

 kunna icke upphäfva tillförlitligheten af ofvan lämnade officiella uppgifter. 



Beträftande anmärkningen mot arealen för afverkningsrätter vill jag fästa 

 uppmärksamheten därpå, att den i kommittébetänkandets del II införda ta- 

 bellen afser arealen för de afverkningsrätter, som utlöpa efter den i januari 

 19 1 2. Reservanternas uppgift afser däremot arealen endast för de afverk- 

 ningsrätter, som gå till ända efter den i januari 19 14 och är hämtad direkt 

 ur Skiftesstadgekommitténs tabell. Arealen för afverkningsrätter i Mala socken 

 har af reservanterna icke upptagits ens så högt, som den i noten på sid. 7 

 af granskaren uppgifna arealen, 32,994 har, utan till allenast 30,714 har, 

 hvadan anmärkningen i noten icke träffar reservanternas arealuppgift. 



Angående de inlösta afverkningsrätternas areal ha reservanterna visser- 

 ligen icke kunnat erhålla annan officiell uppgift än den som lämnats, näm- 

 ligen 27,310 har, men skulle nu så vara, att granskarens på enskild väg 

 bekomna siffra, 85,605 har, bör med afdrag för förenämnda 27,310 har 

 samt skillnaden mellan den verkliga och den af granskaren för högt upp- 

 gifna siffran i fråga om Mala socken, frånräknas totalsiffran för trävaruindu- 

 striens skogsinnehaf, 1,164,359 har, så kan ju den minskning, som däraf 

 föranledes ■ — den enda verkan granskarens s. k. fakta kunna medföra — icke 

 upphäfva giltigheten af reservanternas uppgift, att nämnda industri har under 

 sin disposition minst hälften af Lapplands i enskild ägo varande utmark. 



Granskaren uttalar emellertid förhoppningar, att afverkningsupplåtelserna 

 i stort sedt komma att aflösas inom ej alltför lång tidrymd. Ja, det skulle, 

 under förutsättning att aflösningen ej åtföljes af väsentlig skuldsättning för 

 hemmansägaren, vara mycket glädjande. Men vid det förhållandet att tiden 

 för större delen af dessa upplåtelser ligger mycket aflägsen (exempelvis i lapp- 

 marken för 171,015 har först under åren 1930 — 1939 och för 94,547 har 

 under åren 1920 — 1929), torde det vara tvifvel underkastadt, huruvida nämnda 

 förutsättning kan förverkligas. Åtager skogsägaren sig förpliktelser, som han 

 sedan ej går ut med, kommer han antagligen »ur askan i elden». 



Anmärkningarna mot reservanternas uppgift angående bolagens skogar 

 under äganderätt lämnar jag åsido såsom betydelselösa. I § 3 af utsynings- 

 lagen ha reservanterna föreslagit följande tillägg: »För hemman, som är 

 besväradt af afverkningsrätt, upplåten före denna lags trädande i kraft, må 

 årliga afverkningsbeloppet ej sättas högre än med tillämpning af hittills 

 gällande regler skolat ske, där ej mellan hemmansägaren och afverk- 

 ningsrättsinnehafvaren annorlunda öfverenskommes.» Uetta är, säger vår 

 granskare, att ställa dessa hemmansägare alldeles utanför möjligheten att komma 

 i åtnjutande af en skogsvård, som kan ligga uti en rationellt utförd afverk- 

 ning. Men hvarför det? Inte kan väl hemmansägaren ha något emot en 



