NORRLÄNDSKA SKOGSVÅRDSKOMMITTKNS KORSLAG. 237* 



högre atVerkning, om den är för skogen af gagn, och om han kan få ersätt- 

 ning för det af en ny hig framkallade öfverskottet, hvilket han ej kunnat be- 

 räkna från skogen vid densammas upplåtande på afverkningsrätt. Hindret 

 skulle under sådant förhållande då möjligen kunna ligga hos afverkningsrätts- 

 innehafvaren, som vill ha öfverskottet gratis. Kanske det. Men under sådana 

 förhållanden bör väl den nya lagen skydda hemmansägarens goda rätt. Jag 

 kan därför ej gilla granskarens jeremiader. 



1 anledning af majoritetens förslag om utsyningsafgiftens upphörande i 

 samband med införandet af skogsvårdsafgift i Lappland ha reservanterna yttrat 

 (sid. 684), att denna fråga ej endast rörer en eftergift af ersättningsmedel utan 

 bör bedömas och afgöras äfven ur synpunkten, huruvida skogsvårdsafgifts upp- 

 tagande i nämnda landsdel kan med dess från sydligare landsdelars vidt skilda 

 förhållanden vara en för den enskilda skogsvårdens främjande lämplig utväg. 

 Att innehållet i dessa tre sista rader icke kan afse en jämförelse af förhållan- 

 dena endast inom gränsområdena å båda sidor af länsgränsen mellan Väster- 

 botten och Jämtland, utan afser en jämförelse mellan å ena sidan Lappland 

 i sin helhet och å andra sidan de söder därom belägna länen, där 

 skogsvårdsafgift uppbäres, torde falla af sig själft, äfvensom att de nämnda 

 radernas innehåll syftar på hvad i det föregående anförts i fråga om, bland 

 annat, befolkningens undantagsställning genom utsyningslagen, den verkan skogs- 

 vårdsafgifts införande komme att medföra för befolkningen och staten såsom 

 skogsägare, afverkningsrättsupplåtelser m.m. Att häri finna någon oklarhet, såsom 

 granskaren förmäler sig hafva funnit, står på hans eget konto. Han har emeller- 

 tid ansett sig böra meddela oss, hvad salig Bismarck en gäng i världen sade 

 om krig, om nu detta kan stå i något sammanhang med de tre raderna. 



Att granskaren hängt upp sig pä vissa uttryck i reservanternas framställ- 

 ning gentemot majoritetens förslag, såsom att bidrag för skogsvärdens främ- 

 jande icke skulle lämnas »annat än företrädesvis åt mindre skogsägare och 

 där behof föreligger», att »större hänsyn till verkliga behofvet» borde tagas, 

 m. m., och däraf funnit anledning meddela, att de genom ifrågasatt stats- 

 anslag erhållna medel skulle användas »såsom ett slags fattigvårdsunderstöd», 

 att de af reservanterna förordade skogsvårdsnämnderna blefve »intet annat än 

 ett sorts komplement till fattigvärdsstyrelsen», m. m., förefaller mig besyn- 

 nerligt och torde bero på nervositet. Om det är ordet »behof», som irrite- 

 rat granskaren, kan jag möjligen lugna honom med att detta ord i olika 

 sammanställningar ej sällan förekommer i kungl. förordningar, exempelvis i 

 K. Maj:ts n. förordning om skogsvårdsafgift af den ii okt. 191 2, 4 §: »för 

 att af K. Maj:t / tnån af förefallande behof fördelas» samt i K. Maj:ts nådiga 

 förordning angående skogsvårdsstyrelse, den 24 juli 1903, 4 §: »ägande sty- 

 relsen därvid att i fall af öekof lämna, dylikt biträde afgiftsfritt». 



Pä sid. 31 säger granskaren, att enligt Kinbergs och Wiklunds samstäm- 

 miga mening bör det arbete, som i lappmarken åligger skogsstaten, uppdelas 

 efter detsammas art. Detta är också ett besynnerligt uttalande, ty vårt ytt- 

 rande å sid. 697 har följande lydelse: 



»Genom skogarnas efterhand stegrade värde hafva skogsägarnas ekonomiska intressen 

 allt mera berörts af utsyningslagen och dess tillämpning inom lappmarken. Detta förhållande 

 har verkat därhän, att allt större arbete måst nedläggas på såväl förberedande åtgärder för 

 utsyningarna, såsom skogstaxeringar m. m., som ock vid utsyningarnas utförande. I de lapp- 

 marksrevir, där hemmansskogar till antal och areal förekomma i större omfattning, har där- 

 för revirpersonalens tid och arbetskraft blifvit allt för mycket bunden vid dessa arbeten och 



Skogsvårdsföyenin^ens Tidskri/i, Facka/delningen , ig 13. Q 



