238* EDW. KINBERG. 



förrättningar till förfång för statsskogarnas förvaltning och vård. Arbetet härutinnan har i 

 sådana revir ej sällan också blifvit tillbakasatt. Det försenade eller undanskjutna skogsin- 

 delningsarbetet å kronoparkerna inom många revir vittnar nogsamt härom. 



Med undantag af Malmesjaurs, Vargiså och Pärlälfvens revir, hvilka, fjällmarker ofvan 

 Kvickjokk oberäknade, omfatta omkring 1 00 kvadratmils sammanhängande ytvidd, hvarinom 

 endast ett fatal hemmansskogar äro belägna, och där revirpersonalens nuvarande befattning 

 med utsyningslagens tillämpning icke kan vålla olägenheter af omnämnda art, förekomma 

 däremot i lappmarkens öfriga revir hemmansskogar i den omfattning såväl till antal som 

 areal, att fara uppstår för att arbetet med kronoparkernas vård och förvaltning blifver efter- 

 satt. Med hänsyn härtill och jämväl ur synpunkten af enskilde skogsägares berättigade an- 

 språk på tillgång af tillräcklig personal för utsyningslagens tillämpning, synes det oss lända 

 till såväl statens som enskildes fördel att i sist nämnda revir öfverflytta revirpersonalens be- 

 fattning med dessa skogar på särskilda skogsstatstjänstemän, skogsingenjörer, som få i upp- 

 drag att därmed uteslutade syssla och tillika tillhandagå med råd och anvisningar rörande 

 enskildes skogsvård. 



Däremot synes oss anledning ej finnas för öfverfiyttning af revirpersonalens nuvarande 

 tjänsteåliggande i fråga om utsyningslagens tillämpning i sådana revir, där dessa åligganden 

 utan att vålla olägenheter för statsskogarnas vård och förvaltning kunna fullt nöjaktigt full- 

 göras af revirpersonalen. Utom här ofvan omnämnda tre revir i Norrbottens läns lappmark 

 finnas inom Västernorrlands och Jämtlands län sju revir, där ett fåtal spridda hemman före- 

 komma med inskränkt dispositionsrätt till skogen enligt kungl. förordningen 29 juni 1866 

 och hvilka i likhet med lappmarkshemman äro underkastade utsyning af vederbörande skogs- 

 tjänsteman.» 



Af denna motivering torde för en hvar böra tydligt framgå att vi ej 

 uppdelat skogsstatens arbete i lappmarken efter detsammas art. För egen 

 del tager jag afstånd från . den af majoriteten uppkonstruerade artskillnaden 

 i skogsstatens arbeten inom lappmarken. 



Granskaren har (sid. 26) yttrat: »Äfvenledes vill jag påpeka, att för 

 kommittén, som förändrat lagens nuvarande rubrik och därifrån tagit bort 

 uttrycket: »till förekommande af öfverdrifven afverkning af ungskog», dimen- 

 sionen 21 cm. på 4,75 m. från storändan ej betecknar gränsen för ungskog 

 utan, om jag fattat kommittémajoritetens afsikter rätt, gränsen för hvad som 

 genomsnittligt borde sättas som produktionens mål.» Detta är för mig 

 en fullständig nyhet. Såvidt jag rätt uppfattat överläggningarna inom kom- 

 mittén härutinnan, har kommittén ansett sig härvid böra bygga pä hittillsva- 

 rande lagstiftning, som utgått ifrån att, blott träden under angifna dimension 

 ej utsattes för en hänsynslös afverkning, skogens framtida bestånd ej vore 

 äfventyradt. Ej heller vore det ur skogshushållningens synpunkt välbetänkt 

 att i lag bestämma en viss dimension som produktionens mål. Att kom- 

 mittén ej omfattat granskarens mening härutinnan torde en hvar finna vid 

 ett studium af kommittébetänkandets afdelning om hushållningen å statens skogar. 



Mot det af Wiklund och mig reservationsvis framlagda förslaget till ord- 

 nande af administrationen för skogslagarnas handhafvande har anmärkts, bland 

 annat, att det vore i saknad af en ledande, konsekvent genomförd tanke. 

 Hänvisande till innehållet i reservationen vill jag endast här betona, att den 

 för oss ledande tanken varit en önskan att ernå det bästa resultatet med 

 minsta möjliga uppoffringar i arbetskraft, tid och penningar; och hafva vi 

 sökt efter vår förmåga konsekvent handla därefter. Jag har icke kunnat finna 

 att resultatet kan skäligen antagas blifva sämre vid fullföljande af vår tanke- 

 gång, än om granskarens synpunkter följas, då i förra fallet onödigt förslö- 

 sande af arbetskraft undvikes, afsevärd besparing af tid vinnes och statens 

 utgifter i någon mån minskas. Granskarens berörda anmärkning synes mig 

 — som lika med öfriga reservanter väl ej torde 'iunna frånkännas en viss 



