32! 



SKOGSADMINISTRATIONEN. 



särskilda uppmärksamhet på de vådor, som från detta håll hotade. Mot 125 skogligt ut- 

 bildade ordinarie befattningshafvare inom skogsstaten, domänstyrelsen, skogslärovcrken och 

 statens skogsförsöksanstalt komme nu, försåvidt man kunde fixera denna något vaga siffra, 

 174 extra jägmästare, som helt eller öfvervägande arbetade i statstjänst. En utredning af 

 åldersfördelningen visade att under 1913 icke mindre än 109 stycken passerat 30-års-åldern. 

 Utsikterna till befordran läte sig utan större svårighet beräknas. Under närmaste 1 o-års-pe- 

 riod, 1913 — 1922, inginge 28 stycken ordinarie tjänsteinnehafvare i sitt 65:te lefnadsår, och 

 under samma tid passerade ytterligare 16 stycken 60-års-åldern. Räknade man, alt hälften 

 af dessa senare begagnade sig af sin rätt alt dä afgå och antoge man, alt i medeltal i or- 

 dinarie tjänsteinnehafvare per år före inträdd pensionsålder afgingc genom dödsfall, så 

 komme man till en sannolik befordringssiffra af 46 under hela decenniet 1913 — 1922. Bort- 

 såge man från det fåtal extra jägmästare, hvilka under i o-årsperioden afginge före befordran 

 till ordinarie tjänst — under det gångna decenniet hade blott 15 % extra jägmästare utträdt 

 ur staisliänsten och detta, trots alt under denna lid länsjägmästareljänsterna nyinrättats — 

 komme alt vid slutet af 1922 finnas icke mindre än ett 60-tal aspiranter, hvilka vid fyllda 

 40 år eller däröfver stode obefordrade. 



För redogörelse af det extra ordinarie systemels utveckling i skogsstaten har förbundet 

 såsom bilaga bifogat en af extra jägmästaren Wibeck författad uppsats i skogsvårdsförenin- 

 gens tidskrift. 



På grund häraf ansåge sig de extra jägmästarnas förbund böra dels faslhålla vid de i 

 deras underdåniga skrifvelse den 16 juli 1910 uttalade önskemålen, dels hemställa, att Eders 

 Kungl. Maj t täcktes att i samband med handläggningen af detta ärende eller oberoende 

 af detta, träffa anstalter för åstadkommande af en sådan proportion mellan ordinarie och 

 extra tjänster inom skogsslalen, att de extra tjänstemän, som däraf visat sig förtjänta, måtte 

 nu och för framliden kunna inom skälig lid vinna befordran till ordinarie förvaltningstjänst. 



Såsom svar å dessa nådiga remisser får domänstyrelsen med åberopande af sina skrif- 

 velser den 17 november 1909 och den 25 oklol)er 1911 i denna fråga i underdånighet an- 

 föra följande. 



Det af länsjägmästarna förebragta skälet för nyttan af att möjlighet funnes för förflytt- 

 ning från länsjägmästarebefattning till befattning i skogsslalen synes alls icke kunna god- 

 tagas, om utvecklingen af statens skogsväsende sättes såsom önskemål. En skogsman, som 

 ej besitter egenskapen all på upplysningens och öfverenskommelsens väg kunna föra skogs- 

 vårdens talan, är nog i allmänhet mindre lämplig för yrket. Statens skogsväsende skulle 

 därför blifva föga betjänadt med att erhålla dylik förstärkning från länsjägmästarnas led. I 

 öfrigt bör den länsjägmästare, som finner sig hafva misstagit sig på sin kallelse såsom sådan, 

 snart nog komma under fund därmed, då han med endast ringa meritförlust kan söka sig 

 tillbaka till skogsslalen. 



Om del vore sä, alt skogsstaten behöfde rekryteras med krafter utifrån, så borde en- 

 ligt domänstyrelsens förmenande en sådan rekrytering likaväl kunna äga rum från de en- 

 skilda skogsförvallarnas led, helst deras arbete är mera likarladt med en revirförvaltares 

 än hvad länsjägmäslarnas är, men häraf följer äfven, alt de enskilda skogsförvaltarna borde 

 vara minst lika berättigade som länsjägmäslare att räkna sitt arbete sig till godo som merit 

 vid eventuellt sökande af skogsslatstjänst. Lika litet emellertid som skogsslalen behöfver re- 

 kryteras från länsjägmästarekåren, lika litet är behofvet af rekrytering från de ordinarje jäg- 

 mästarna till länsjägmästarekåren för att erhålla skickliga tjänstemän i denna kår. Åtmin- 

 stone har icke i minsta mån kunnat påvisas, alt icke lika dugande förmågor funnits att på- 

 räkna till länsjägmäslareljänst som till skogsstatsljänst, och detta fastän de förra tjänsterna 

 hvarken berättigat till pension eller medfört rätt att räkna merit vid sökande af skogsstats- 

 ljänst. Om, såsom är att hoppas, frågan om pension för länsjägmästarna ordnas på ett för 

 dem tillfredsställande sätt, så behöfver man än mindre frukta för all icke länsjägmästarekåren 

 allt framgent skall rekryteras med fullt lika dugande krafter som dem, som tillföras statens 

 revirförvaltarekår. De af länsjägmäslarna anförda hufvudskälen för växling af tjänstemän mellan 

 länsjägmästarekåren och skogsslalen äro alltså af ringa värde, och synas i alla händelser ej 

 i minsta mån uppväga den stora orättvisa, som genom en sådan anordning skulle drabba de 

 extra tjänstemännen inom skogsstaten. 



Att skogsingenjörernas tjänstgöring i flera afseenden kan jämföras med länsjägmästarnas 

 vill domänstyrelsen fortfarande medgifva, men däraf synes ingalunda kunna dragas den slut- 

 satsen, alt länsjiigmästarna böra få räkna meriter i likhet med skogsingenjörerna. Såsom de 

 extra jägmästarnas förbund framhållit och med belysande exempel styrkt, tillsättas länsjäg- 

 mästarna i regel alldeles lika godtyckligt, som då den enskilde väljer sina tjänstemän, under 

 det att skogsingenjörerna tillsättas af domänstyrelsen efter fullständigt enahanda grunder. 



