348* EUG. HEMBERG. 



B. Sprid7ii7ig genom djiirvärlde7i (Zoochor spridning). 

 De zoochora spridningsfenomenen kunna fördelas i trenne grupper 

 (jfr. SernandER). nämligen: 



a) Endozoisk spridning: Frukterna sväljas hela, hvarefter de gro, 

 sedan de passerat djurets tarmkanal. 



b) Symzoisk spridyiing: Frukterna transporteras afsiktligt af djur från 

 moderväxten eller dennas närhet till andra ställen, hvarest de eventuellt 

 kunna utveckla sig vidare samt 



c) Epizoisk spiid7iing: Möjligheten för frukter eller växtdelar, att 

 genom vidhäftning pä djur transporteras vidare och fortväxa. 



Af dessa trenne spridningsformer ingripa endast de tvenne först- 

 nämnda i afvenbokens spridningsbiologi. 



a) Den endozoiska sprid7iingsformen. 

 I ofvan citerade arbete uttalar Sernander beträffande afvenboken 

 den åsikten, att densamma »torde hafva en kombinerad anemochor och 

 synzoisk spridning». Han förbiser emellertid den endozoiska spridnin- 

 gens betydelse. Den anemochora, jämte synzoiska spelar visserligen för 

 »lokalspridningen >^ hufvudrollen, medan likväl den endozoiska för »fjärr- 

 spridningen-^/ är den absolut viktigaste. 



Den endozoiska spridningen innefattar trenne möjligheter, nämligen: 

 i) spridning därigenom att frukten med oförstörd grobarhet passe- 

 rat djurets tarmkanal; 



2) spridning genom djurets död, medan frukten ännu befinner sig 

 i grobart tillstånd i djurets inälfvor, samt 



3) spridning genom den slukade men oförstörda fruktens uppkast- 

 ning ur djurets kräfva eller muskelmage. 



Af dessa trenne möjligheter äga endast de tvenne första någon till- 

 lämpning beträffande ifrågavarande trädslags spridning. 



Djurvärlden tillgodogör sig afvenbokens nötfrukter, antingen genom 

 att öppna, krossa eller urgnaga dem, för att åtkomma kärnan, i hvilka 

 fall reproduktionsmöjligheten naturligtvis uteslutes; eller ock tillgodo- 

 göras desamma hela, genom att nedsväljas oskadade. I så fall passera 

 de djurets tarmkanal, undergå därunder en slags stratifieringsprocess 

 och spira upp, under vanligtvis förkortad groningstid. 



Nötterna äro benhårda, hvarför till deras demolering genom fågel- 

 näbben fordras betydlig kraft och genom gnagartanden tid. Endast ett 

 fåtal nordiska fåglar förmår knäcka eller genom hackning tudela den 

 hårda nöten. Bland dessa må i detta fall särskildt framhållas domher- 

 ren, stenknäcken och korsnäbben. Hackspetten och nötväckan demo- 

 lera nöten genom upprepade hugg af sina spetsiga näbbar. Ekorrar, 



