AFVENBOKEN, DESS UTBREDNING I EUROPA OCH SPRIDNINGSBIOLOGI. 349* 



skogsmöss och sorkar gnaga häl på densamma för att såmedelst åt- 

 komma kärnan. 



Men äfven för de fåglar, som svälja nöten hel och oskadad, äger 

 densamma föga näringsvärde, emedan den icke kan af magsaften upp- 

 lösas. Endast nötens yttre, intorkade men cellulosarika hölje kan smäl- 

 tas. I sammanhang härmed må framhållas, att fåglarna i allmänhet äro 

 mera »allätare» än vanligen antages. Absoluta insekt-, frö- eller kött- 

 ätare äro endast ett relativt fätal. I allmänhet äro skogs- och fältfåg- 

 larna under sommaren insektätare, men under höst och vinter frö- och 

 delvis köttätare. 



Det är ett kändt faktum, att de frö- och växtätande fåglarna jämte 

 den egentliga födan äfven nedsvälja hårda, osmältbara ämnen, hvilka i 

 förening med kräfvans eller muskelmagens verksamhet åstadkomma födans 

 söndermalning. Jämte gruskorn, småbitar af nötskal och andra hårda 

 föremål, få afvenbokens nötter till detta ändamål göra tjänst, och häri 

 ligger den endozoiska spridningens största betydelse för artens förflytt- 

 ning på längre afstånd från moderträdet (fjärrspridningen). Bland fåg- 

 lar, som i vårt land utgöra agentier för ifrågavarande fjärrspridning må 

 i första rummet nämnas de vilda dufvorna, hvilka äro glupska ollon- 

 och fröätare. På fälten mätta de sig med sades- och ogräsfrön, samt i 

 ek- och bokskogarna med ollon, hvarvid, i brist på gruskorn och andra 

 hårda ämnen, afvenbokens nötter tillgripas på marken. 



Hönsfåglarna sluka, som bekant, jämte födan en mängd grus, skal 

 och dylika föremål. 



Rapphönan förtär vid skogsränderna afvenbokens nötter och orr- 

 fågeln uppsöker dem i hag- och betesmarker. 



Jag har utfodrat tamhöns med afvenboksnötter, samt sedan utslam- 

 mat dem ur hönsens hopsamlade exkrementer. Samtliga nötter voro 

 starkt deformerade, förkortade genom spetsarnas afnötning, med afsli- 

 pade skal, så att skalräfflorna endast otydligt framträdde. Men de allra 

 flesta fröna hade bibehålUt sin groningsförmåga. 



Nötskrikor och nötkråkor uppsnappa äfven afvenbokens nötter. Re- 

 dan Nilsson anmärker om nötkråkan, att hon söker ollon och nötter, 

 uppäter kärnorna och sväljer äfven skalen, hvilka tjäna som söndermal- 

 ningsmedel för kärnorna (se NiLSSOX). Själf har jag iakttagit det- 

 samma i Sibirien, hvarest fällda nötkråkor hade kräfvan fylld med cem- 

 brakärnor, i blandning med de krossade cembranötskalen. 



Till och med kajan torde, när tillfälle gifves, uppsnappa afvenbo- 

 kens nötter. 



Bergfinken, hvilken under höstflyttningen genom sydligaste landet 

 stundom uppträder i skaror af tusentals individer, synes ofta slå ner på 



Skogsvårds/oreniii^ens Tidskrift, igiS- Facka/delnitigen. ^ 



