360* NILS G. RINGSTRAND. 



sammanblanda fattigvård och skogsvård, som bl. a. fått sitt uttryck i reser- 

 vanternas förslag, måste man anse det så mycket mer påkalladt, att en sta- 

 tens representant deltager i medlens fördelning för att motverka de enskilda 

 intressen, som vilja tillskansa sig fördelar genom att använda skogsvärdsmed- 

 len till för dem främmande syften. 



Därefter opponerar Kinberg mot den i motiven till kommitténs förslag 

 om skogsvårdsstyrelser uttalade tanken — som dock ej, såsom man af hans 

 uttalanden kunde förmoda, fått formen af ett positivt förslag — att skogsin- 

 spektören skulle kunna vara ordförande i skogsvärdsstyrelsen. Det förefaller 

 emellertid, som om detta ej skulle innebära större risk för ifrågavarande funk- 

 tionärs anseende — och det är detta, som Kinberg synes anse kunna komma 

 att lida utaf ett sådant arrangemang — än det under nuvarande förhållanden 

 kan vara för en landshöfdings prestige att innehafva ett dylikt uppdrag, något 

 som ju, såsom kändt är, kan inträffa. Bådadera torde ej underlåta att re- 

 servera sig, om de komma i minoritet vid afgörande utaf frågor af princi- 

 piell betydelse. Det enligt Kinberg »minst sagdt egendomliga förhållandet», 

 att skogsinspektören i egenskap af ordförande i skogsvårdsstyrelsen skulle an- 

 moda sig själf i egenskap af skogsinspektör att vidtaga viss åtgärd, förekom- 

 mer äfven i det fall, att landshöfdingen såsom ordförande i en sådan styrelse 

 nu hos Konungens befallningshafvande begär sådan s\n, hvarom namnes i 

 skogsvårdslagens § 2. 



I anledning af reservanternas förslag att till Konungens befallningshaf- 

 vande förlägga pröfningen af föreslagna åtgärder till skogsmarks återställande 

 i skogbärande skick anmärkte jag, att någon fackkunskap, som gjorde dessa 

 myndigheter lämpliga att pröfva sädana frågor, ej kunde hos desamma förut- 

 sättas. Häremot invänder nu Kinberg, att till deras förfogande skulle genom 

 underlydande skogsingenjörer och skogsinspektörer stå all erforderlig sådan 

 kunskap. I denna replik fäster jag mig först vid ordet »underlydande», som 

 tydligt utsäger, hvad man förr endast medelbart kunde sluta sig till, eller att 

 reservanternas förslag innebär en anordning, som skulle ställa de ifrågavarande 

 tjänstemännen i subordinationsförhållande ej endast till domänstyrelsen eller 

 skogskontoret — hvilketdera det nu må blifva — utan äfven till Konungens 

 befallningshafvande. Redan detta att göra tjänstemännen beroende af tvänne 

 myndigheter måste betraktas som ett verkligt grundfel i reservanternas förslag, 

 då det, om något, skall vara ägnadt att tillskapa »konflikter och ohållbara 

 situationer» för att använda Kinbergs eget talesätt rörande ett fall, där han 

 för sin del förmenar, att en liknande dualism skulle uppstå. Vidare kan jag 

 ej annat än förvåna mig öfver den betydelse, som Kinberg inlägger i ordet 

 »pröfva». P^nligt reservanternas förslag, till lydelse af § 8 mom. 2 af kust- 

 landslagen skulle skogsingenjören, när afverkning bedrifvits i strid mot ^ 7, 

 insända synemännens ev. förslag till öfverenskommelse med afverkaren till 

 skogsinspektören, som skulle befordra detsamma till Konungens befallnings- 

 hafvande för att af denna myndighet pröfvas. När det nu anmärkes, att Ko- 

 nungens befallningshafvande ej torde vara kvalificerad att företaga en sådan 

 pröfning, svarar Kinberg : Konungens befallningshafvande behöfver ingen 

 fackkunskap, ty den finnes hos skogsingenjören och skogsinspektören. Detta 

 betyder m. a. o., att Konungens befallningshafvande endast har att utan vi- 

 dare godtaga dessa tjänstemäns förslag, men vid sådant förhållande kunde 

 väl »pröfningen» lika väl förläggas till skogsinspektören, ty Konungens be- 



