GENMÄLE. 361* 



fallningshatvandcs åtgörande blefve ju af uteslutande formell att. Yi — herr 

 KiNBERG och jag — hafva tydligen ej samma värdesättning på ordet »pröfva/>, 

 men jag vågar hoppas, att hans ej vinner godkännande, ty det vore intet 

 annat än ett nytt offer åt byråkratismen i detta ords sämre betydelse. 



I en därpå följande sats uttalar Kinberg förhoppningar om att Konungens 

 befallningshafvande i de båda norra länen komma att hysa intresse för skogs- 

 hushållningen samt i detta afseende stödjas af myndigheter och korporationer 

 inom länen. Denna förhoppning torde nog en hvar dela; något uttalande i 

 motsatt riktning är mig veterligen ej gjordt. Hvilken politisk färg våra re- 

 geringar än månde få, lär väl ingen kunna tänkas till Konungens represen- 

 tant i något af dessa län föreslå en person, som ej hyser intresse för lands- 

 ändans viktigaste näringsgren. Men därifrån och till att denna representant 

 skulle utses med hänsyn till sin kunskap i skogliga fackfrägor, hvilket kunde 

 vara nog så ödesdigert för länets utveckling i öfrigt, är väl steget ändock 

 bra långt. 



I fråga om skogsvårdsafgifterna vidhåller Kinberg sin mening, att så- 

 dana ej böra upptagas, utan att medel för understödjande af skogsvården i 

 stället böra beredas genom statsanslag. Han söker vidare ett .skäl för detta 

 reservanternas förslag genom att framhålla den lättnad för de större skogs- 

 ägarna, som det skulle innebära, om de sluppe erlägga skogsvårdsafgifter. 

 Gent emot detta synes det mig, att man från det allmännas synpunkt med 

 fog kan invända, att frågan om beredande af nödiga skogsvårdsmedel ej skall 

 afgöras med hänsyn till huruvida den ena eller andra kategorien af skogsä- 

 gare därigenom beredes särskilda lättnader, utan på ett sådant sätt, som läm- 

 nar det allmänna största möjliga säkerhet för att skogsvårdsarbeten verkligen 

 komma till utförande. I det fallet synas mig skogsvårdsafgifter hafva ett af- 

 gjordt företräde framför statsanslag på de skäl, som i min granskning angif- 

 vits, och med hvilkas upprepande jag ej här skall åter besvära. 



Det är emellertid något underligt med detta, när Kinberg i sin kamp 

 mot förslaget om skogsvårdsafgifter vill som bevismedel använda synpunkten 

 af hvad som för bolagen är fördelaktigast. Ena stunden är det för dem bäst 

 att afgifter ej upptagas; andra stunden åter heter det, att om skogsvårdsaf- 

 gifter upptagas, så blir det bolagen, som konsumera den hufvudsakliga de- 

 len af dessa, d. v. s. de komma äfven dä att sitta på solsidan. Men sä är 

 det, när man vill söka hopa bevis ; i sin ifver glömmer man lätt att vara kon- 

 sekvent, och så kommer man att halta på båda benen. 



För sitt påstående, att bolagen, i händelse skogsvårdsafgifter påläggas, 

 skulle blifva den mera gynnade parten och mindre skogsägare få åtnöjas med 

 en ringa del, anför Kinberg t. o. m. bevis i form af siftror från skogsvårds- 

 styrelsens i Västernorrlands län verksamhet. Under åren igo6 — -ig 11 hade 

 i bidrag till skogsägare utbetalats 458,417,86 kronor, af hvilket belopp större 

 skogsägare uppburit 295,318,01 kronor eller 64.43 % och mindre skogsägare 

 163,099,85 kronor eller 35.57 %"• 



Såsom synes af nedanstående tabell, till hvilken materialet på grundval 

 af skogsvärdsstyrelsens räkenskaper lämnats mig af länsjägmästaren i Väster- 

 norrlands län P. Ödman, äro Kinbergs siflror ofullständiga eller felaktiga. 

 (ienom dem lämnas ingen som helst uppgift på storleken af de kostnader, 

 som resp. kategori af skogsägare nedlagt på skogsvårdsarbeten, och de in- 

 begripa ej alls de bidrag, som skogsägarna erhållit i tbrm af arbetsledning. 



