364* NILS G. RIXGSTRAND, 



är, att, medan bolagen äga 45.5 %■ af enskilda tillhörig areal i Västernorr- 

 land, samma siffra för Västerbotten utgör 34.6 % och för Norrbotten 22 %. 

 Detta bör naturligen verka därhän, att bolagen i de norra länen äfven komma 

 i åtnjutande af en mindre andel utaf skogsvårdsafgifterna, än hvad förhällan- 

 det varit i Västernorrland. Vidare bör man hålla i minnet, att när skogs- 

 vårdslagen år 1905 började tillämpas i Västernorrland, träffade den en all- 

 moge, som var föga beredd på att tillgodogöra sig de medel för skogsvår- 

 dens befrämjande, som lagstiftaren bjöd den. Uttryck för denna uppfattning 

 återfinner man i skogsvårdsstyrelsens yttrande öfver det uttalande, som ekonomi- 

 utskottet vid 191 1 års landsting gjort angående skogsvårdsstyrelsens verksamhet. 



I Västerbotten och Norrbotten kan man däremot säga, att genom skogs- 

 statens utsyningar å enskildes skogar ett slags upplysningarbete länge pågått, 

 och att marken sålunda här är mera beredd för ett organiseradt skogsvårds- 

 arbete. Någon verksamhet motsvarande den, som skogsvårdsnämnderna i 

 dessa båda län under senare år bedrifvit, hade ej heller föregått skogsvårds- 

 lagens tillämpning i Västernorrland. Båda de nu angifna omständigheterna 

 böra verka därhän, att fördelningen af skogsvårdsmedlen mellan bönder och 

 bolag blir en helt annan än den, som af skäl, hvilka jag anfört, känneteck- 

 nat de allra första åren af skogsvårdsstyrelsens i Västernorrland verksamhet. 



Då KiNBERG mot förslaget om skogsvårdsafgifters upptagande i de båda 

 norra länen anför, att kronans skogar därstädes utgöra en väsentligen större 

 del af hela ytvidden än i öfriga delar af landet, så vill det synas, som om 

 konsekvensen af detta förhållande ej behöfde blifva en helt ny princip för 

 anskaffande af skogsvårdsmedel. Man torde äfven kunna tänka sig frågans 

 lösning så, att en mindre procent af värdet utaf det från kronans skogar af- 

 verkade virket uttoges som skogsvårdsafgift, eller att en större procent af de 

 inflytande afgifterna än den i § 4 af förordningen den 1 1 oktober 1 9 1 2 

 angifna ställdes till Kungl. Maj:ts disposition för understödjande af skogsvårds- 

 arbeten i hela landet, eller att en kombination af båda dessa utvägar anlitades. 



Genom att följa den af reservanterna föreslagna vägen och för skogs- 

 vården anvisa statsanslag, hvars storlek afpassas efter landstings och hushåll- 

 ningssällskaps bidrag, gör man hela skogsvårdsfrågan beroende af den an- 

 slagsvillighet, som med hänsyn till storleken af andra kraf, hvilka ställas på 

 dessa korporationer, för tillfället kan råda inom dem. För dessa län skulle 

 man då komma att tillämpa det system, hvilket före år 1905 användes för 

 landet i dess helhet, men hvilket visade sig mindre tillfredsställande och där- 

 för beträffande länen söder om Västerbotten aflöstes af bestämmelsen om 

 skogsvårdsafgifters upptagande. Den erfarenhet, som vunnits vid tillämpning 

 af de båda olika systemen, bjuder otvifvelaktigt, att man äfven för de båda 

 norra länen beslutar upptagande af skogsvårdsafgift. Härigenom har man en 

 gång för alla försäkrat sig om att skogsvårdsmedel aldrig komma att saknas. 



Nu påstår visserligen Kinberg, att »erfarenheten från ifrågavarande län 

 ådagalagt, att det är på denna väg (genom anslag, förvaltade och fördelade 

 af skogsvårdsnämnder) som skogsvårdsintresset lämpligast kan spridas uti de 

 bredare lagren af skogsägare), men härtill kan man invända, att från de båda 

 norra länen hittills ej föreligger någon som helst erfarenhet, i hvad mån upp- 

 tagande af skogsvårdsafgifter och införande af skogsvårdsstyrelser skulle kunna 

 vara ägnade att lika bra eller bättre fylla samma ändamål. Hvad erfaren- 

 heten lärt är, att skogsvårdsintresset i länen söder om Västerbotten tilltagit i 



