GENMÄLE. 365* 



en glädjande grad, sedan skogsvärdsafgifter och skogsvårdsstyrelser där inför- 

 des. Skall man åberopa, hvad erfarenheten i fråga om det ena eller andra 

 systemet visat vara lämpligast, så bör man naturligen undersöka förhållandena 

 där, hvarest båda tillämpats, och man kommer då till ett alldeles motsatt 

 resultat mot det, som Kinberg vill göra troligt. 



Då jag gent emot förslaget att anskaffa skogsvårdsmedel genom anslag 

 från bl. a. landstingen anmärkt, att det blefve alla skattepliktiga i de båda 

 norra länen, som finge bekosta skogsvården för en liten del af länens jord- 

 ägare, så torde det af hela sammanhanget framgå, att därmed afsetts kost- 

 naden i den mån den täckes af sålunda åstadkomna Indrag. Kinbergs tal om 

 anmärkningens öfverdrift bör förefalla en uppmärksam läsare obefogad. 



För att ej alltför mycket betunga lappmarkens skogsägare hade kommit- 

 tén föreslagit, att i och med skogsvårdsafgifters uttagande utsyningsafgifterna 

 skulle bortfalla. Häremot hafva reservanterna invändt — något som af Kin- 

 berg nu ytterligare understrykes — att utsyningsafgift var ett villkor, som 

 fastades vid tilldelningen af skog åt lappmarkens hemmansägare. För min 

 del måste jag anse, att vederbörande här draga ut konsekvenserna af utsy- 

 ningstvånget allt för långt. Att betala utsyningsarbetet kan ej sägas vara 

 något med skyldigheten att tåla utsyning oupplösligt sammanhängande. Ett 

 sådant betraktelsesätt vore ett offer åt en formalism, som bortsåge från det 

 reala i statens afsikt med lappmarkslagen. Denna afsikt var uppenbarligen 

 ett sådant ordnande af skogshushållningen, att lappmarkshemmanen för all 

 framtid skulle äga en möjligast jämn tillgång på skog för afsalu, och detta 

 är det väsentliga i lagstiftningen, hvilket med all kraft bör befordras. I för- 

 hållande till det är krafvet på utsyningsafgiftens bibehållande ur synpunkten 

 af det allmännas bästa en fråga af i hög grad underordnad betydelse. 



Då nu, hvilket väl torde få anses ostridigt, lappmarksskogarna äro myc- 

 ket abnorma i afseende på åldersklassfördelning, ity att de äldre åldersklas- 

 serna äro för rikt representerade, så följer däraf, att en uthållig och jämn 

 afkastning ej kan från desamma erhållas. Följden häraf och den enda ut- 

 vägen för att undgå ekonomisk förlust genom virkets förstöring är, att, såsom 

 väl äfven nästan undantagslöst nu tillämpas, afverkningsbeloppet måste höjas 

 utöfver det normala. Detta åter betyder, att det i lappmarksskogarna före- 

 tages och måste företagas en öfverafverkning, som ej är af mindre allvarlig 

 beskaffenhet, därför att den sker så att säga under officiella former. Just 

 denna senare omständighet bör emellertid föranleda, att förhållandet blir före- 

 mål för statsmakternas alldeles särskilda uppmärksamhet. Påtagligen är med- 

 let för att för framtida skogsägare neutralisera de menliga följderna af den 

 nu nödvändiga öfverafverkningen endast ett, nämligen att efter afverkning 

 fortast möjligt försätta marken i skogbärande skick. Då ett direkt åläggande 

 härutinnan, d. v. s. kulturtvång, med påföljd af utsyningens inställande vid 

 fall af underlåtenhet att fullgöra skyldigheten knappast kan ifrågasättas eller 

 tänkas vara af flera skäl genomförbart, måste man anlita undervisning och 

 uppmuntran i form af ekonomiskt understöd för arbetenas utförande. Dub- 

 belt sporrande blir naturligen detta senare, om saken kan anordnas sä, att 

 det egna intresset blir förknippadt med skogsvården. Detta torde kunna ske, 

 om skogsvårdsmedlen anskaffas genom att upptaga skogsvårdsafgifter, hvilka 

 återfalla till den, som utför ett arbete, men af hvilka den liknöjde ej får 

 del oaktadt de af honom lämnade bidragen. 



SkogsvårdsfÖ7'etiiHgens Tidskrift, IQIS. Facka/Jelningen. A. 



