366* NILS G. RINGSTRAND. 



Nu kan möjligen någon förmena, att förutsättningarna för skogsvård ej 

 äro till finnandes i lappmarken eller åtminstone endast i mycket ringa grad 

 där föreligga. Detta är dock i sä fall en vanföreställning, beroende på obe- 

 kantskap med de nuvarande förhållandena. Sedan trämasseindustrien börjat 

 arbeta i öfre Norrland, hafva genom förbättrade flottleder och ändrade flott- 

 ningstarififer de förutvarande förhållandena så förändrats, att lappmarksgränsen 

 ingalunda kan sägas utgöra någon sorts gränslinje för det område, där förut- 

 sättningarna för skogsvård upphöra. Det är nog tvärtom så, att de inom 

 åtskilliga trakter af la])pmarken äro större än på vissa ställen å kustlandet. 



En större del af Kinbergs genmäla till mig upptages af ett försök att 

 bevisa det ekonomiska lägets försvagande i de båda norra länen, synnerligen 

 lappmarken, något som i detta sammanhang skulle hafva betydelse såsom skäl 

 mot skogsvårdsafgifter och för ett skogsvårdsanslag, afsedt att tilldelas »mindre 

 och behöfvande» skogsägare. Såsom bevis för den påstådda tillbakagången 

 angifves, att emigrationen synnerligen under åren 1901 — 1909 betydligt till- 

 tagit. De citat ur länsstyrelsernas femårsberättelser, som Kinberg anför, lämna 

 emellertid upplysning om de tillfälliga orsaker, som vållat denna stegring, 

 nämligen nödåren 1902 och 1903 samt sviterna af den hufvudlösa spekula- 

 tion, som bedrefs i Norrbotten under 1890-talet. — Kinberg konstaterar vi- 

 dare, att landsdelarnas förlust genom omflyttning, inrikes och utrikes, ökats 

 under 9-årsperioden 1901 — 1909 i jämförelse med siftran för 2 o-årsperioden 

 188 1 — 1900. En sådan jämförelse synes mig vara fullkomligt felaktig då 

 genom densamma det utvecklade kommunikationsväsendet frånkännes allt in- 

 flytande på befolkningens rörlighet under en period, som enligt författarens 

 egna citat kännetecknas af vissa det ekonomiska lifvet deprimerande företeel- 

 ser. Då Kinberg f. ö. ej gör ett allvarligt försök till vederläggning af de 

 siffror, som jag i min granskning anförde, och genom hvilka påvisades, att 

 jordvärde, åkerareal, kreatursstock, inkomster och besparingar ökats, så kan 

 jag h. o. h. förbigå denna del af hans uppsats. 



Kinberg och Wiklund hade — med undantag för tre angifna revir — 

 delat kommittémajoritetens mening om det lämpliga af anställande utaf skogs- 

 ingenjörer i lappmarken. Häraf föranleddes jag till det uttalande, att de delat 

 majoritetens åsikt, att arbetet därstädes borde uppdelas efter dess art. Här- 

 emot opponerar sig nu Kinberg synnerligen lifligt. Jag beklagar missförstån- 

 det, som beror däraf, att jag antog de båda reservanternas förslag vara re- 

 sultatet af en analys utaf de båda olika slag af göromål, som f. n- åligga 

 den i lappmarken arbetande skogsstatspersonalen. Nu finner jag af Kinbergs 

 egna uttalanden, att så ej varit förhållandet, hvilket endast utgör bekräftelse 

 på en gammal erfarenhet, att man stundom alldeles omedvetet träff'ar det rätta. 



I slutet af sitt genmäle vill dess författare gifva eftertryck åt sina fram- 

 förda meningar genom ett tillkännagifvande, att han ej torde kunna från- 

 kännas en viss sakkunskap i fråga om förhållandena uti nu ifrågavarande 

 landsdelar. Mig veterligen har detta ej bestridts, men som allt annat mänsk- 

 ligt är denna kunskap ofullkomlig, något som äfven en del af författarens 

 uttalanden gifva vid handen. Huruvida dessa vunnit i beviskraft genom att 

 tillspetsas med en del mera personliga angrepp och insinuationer öfverlämnar 

 jag till den kritiska läsaren att afgöra. 



