3 70"^ LITTERATUR. 



hvars hämmande under annars gynsamma förhållanden starkt ingriper i väx- 

 ternas lifsverksamhet i dess helhet.» Med samma högst egendomliga resone- 

 mang kunde man ju påstå, att äfven hos människan transpirationen vore den 

 väsentligaste fysiologiska funktionen, ty människokroppen innehåller ej mindre 

 än 60 ä TO % vatten. 



Ett annat lika egendomligt ]jästäende är följande (sid 28). /.När humus- 

 lösningar genom växtrötterna inkomma i växtorganismen, sönderfalla dessa 

 delvis till andra kemiska förbindelser genom inflytande af jordsalterna och 

 syre vid respirationen, hvarvid ändprodukterna bilda ved (eller cellulosa) inåt 

 och exkret utåt i rot- eller stambarken.» Hela detta uttalande har ej det 

 ringaste samband med vår nuvarande kunskap om växternas näring, ja, det 

 tar icke ens hänsyn till dess mest elementära delar. 



Det skall docl: rättvisligen erkännas, att förf. gjort en del egna experi- 

 ment, som äro af ett visst intresse. Han har nämligen undersökt tall- och 

 granfröns groning i rent vatten, i råhumus och i råhumus behandlad med ask- 

 lösning. I enlighet med förut vunnen erfarenhet grodde fröna sämst i råhumus, 

 lättare i sådan, som behandlats med asklösning. Det nya är emellertid att 

 tallfröna i råhumus grott sämre än granfröna, hvilket resultat förf. tolkar på 

 så sätt, att tallens frön lättare dödas af humussyror än granens. Asklösning- 

 arnas inverkan ser förf. däri, att humussyrorna, som motverka groningen, ne- 

 utraliserats. Asklösningens verkan sträcker sig dock säkerligen längre, i det 

 humusämnenas föhällande till vatten förändras; vattnet blir för fröna sannolikt 

 lättare tillgängligt än förut, och däri har man förmodligen den väsentliga or- 

 saken till den genom asklösningen förökade groningen i råhumus. Det skulle 

 fordra vida mer ingående försök än dem, som förf. anställt för att bevisa, 

 att humussyrornas neutralisation varit den afgörande faktorn. 



En af svårigheterna med dessa och liknande groningsförsök ligger uti att 

 hålla en jämn och fullt likformig fuktighet. Då författarens försöksanordning 

 ingalunda synes vara tryggande i detta hänseende, torde man göra klokt i 

 att invänta förnyade försök med tall- och granfrön, innan man anser det kon- 

 stateradt, att tallens frön gro sämre i råhumus än granens. 



Det skulle föra för långt att ingå på författarens vidlyftiga resonemang 

 med anledning af dessa försök. Må det vara nog sagdt, att här förekomma 

 många ytterst osannolika påståenden eller alldeles obevisade satser, som fram- 

 ställas som säkert konstaterade fakta. Angående tallfrönas påstådda känslighet 

 för humussyror må endast erinras därom, att tallen vida lättare än granen 

 vandrar in på ljunghedar med starkt sur torf. Egendomligt förefaller också 

 författarens påstående, att ljungens frön ej kunna gro i den »garf- och humus- 

 syrerika ljunghumus.// Visserligen påträffar man i den slutna ljungheden lik- 

 som öfverallt i slutna vä.xtformationer mindre ofta groddplantor af ljung, men 

 blir ljungen bortröjd, så att marken blottas, infinna sig groddplantor i mängd, 

 trots att marken är starkt sur. På högmossarnas sura jord är ju ock ljungen 

 en karaktärsväxt. Helt nyligen har en engelsk forskare Rayner (New Phyto- 

 logist, XII 19 13) undersökt ljungens groningsbiologi och därvid funnit, att 

 ljungens frö gro normalt i ljungjord, men att groningen i jord med kalk 

 (neutraliserade humussyror; är abnorm. 



Det andra stora kapitlet ägnas åt temperaturen och klimatet. Denna 

 framställning är så godt som uteslutande af resonerande art, egna iakttagel- 

 ser spela en högst underordnad roll. Förf. har emellertid ganska dunkla och 



