OM SJALVSÅDD OCH SKOGSODLING 1 ÖVKK NOKRLAM). 3^9* 



ställde sig otillfredsställande i de s. k. härledda och tillbakagäende skogs- 

 typerna, l^^nlii^t L:s kända terminologi hemfalla i själva verket högst bety- 

 dande delar av de norrländska skogsvidderna under desssa bada kategorier.' 



En synnerligen ingående behandling har alltsedan första åren av 

 1890-talet kommit de norrländska avverknings- och återväxtfrågorna till 

 del vid Föreningens för skogsvård i Norrland möten eller i uppsatser, 

 publicerade i denna förenings organ. Det bleve för långt att ens i 

 huvudsak referera de åsikter, som härvid framförts, och tycks mig detta 

 också vara onödigt, då dessa ju återfinnas i en allmänt spridd och ännu 

 lättillgänglig publikation.'^ Den kritik, som riktats mot rådande praxis, 

 har emellertid understundom i skärpa ej givit den förut relaterade efter, 

 i vilket fall t. ex. må erinras om ett föredrag av HjEI.M år 1900 med 

 deciderade uttalanden för trakthuggningens allmänna införande i Norr- 

 land. Som totalintryck av många års förhandlingar över föreliggande 

 frågor kvarstår ett ganska allmänt erkännande av grupp- och trakthugg- 

 ningens rent skogliga företräden i vissa, mycket utbredda norrländska 

 skogstyper, framför allt överåriga tall- och granbestånd, undantagandes 

 å rena hedland. Samtidigt har dock dimensionsblädningens ekonomiska 

 nödvändighet för stora delar av Norrland betonats samt svårigheten att 

 i därvarande ödemarker vidtaga ens de enklaste former av mark- och 

 hyggesberedning för återväxt. 



Man förstår, att gent emot förhållanden, vilka av sakkunskapen så 

 enhälligt betecknats såsom ohållbara, en genomgripande ändring dock- 

 skulle varit behövlig. Denna avsåg 1902 års, ännu gällande indelnings- 

 och utsyningsbestämmelser att genomföra. Att detta cirkulär, jämte 

 senare gjorda tillägg, föreskriver vissa beståndsvårdande åtgärder och 

 givit rum för olika, efter lokala förhållanden avpassade averkningssätt 

 innebär ju redan det ett stort framsteg. Särskilt beträffande den över- 

 åriga och skadade skogens tillvaratagande kan man säkerligen konstatera 

 en stor skillnad mellan förr och nu. Någon allmän och helt omskapande 

 förändring beträffande skogsföryngringen ha de nya bestämmelserna 

 emellertid, trots föreskriften om viss s. k. föryngringsyta, icke förmått 

 att i praktiken åstadkomma, och den kritik med skogsvårdande intresse, 

 vilken förut så ofta förnummits, har därför icke heller sedan uteblivit. 



Jag erinrar i detta hänseende om H. Sz.s' uppsats »Om \irkesut- 

 stämpling på norrländska kronoparker och kronohemman j> , Årsskrift f. 

 fören. f. skogsvård i Norrland 1904 (J2), Carlcrens artikel i Skogs- 



' A. AsTKNiiKKN (), sid. 61) föiniodar så t. ex., att blott och barl lU- ItärliMiila och 

 försuinpade tallmarkerna upptaga 50 % av Norrlands hela skogsmark. 



- En sammanfattning av föreningens tidigare förhandlingar öfver dessa ämnen återfin- 

 nes i en uppsnts a\ Til. ("luii-Ai;!. \i) i föreningens årsskrift år looo {.^f}). 



