40.S'-- K. WIUKCK. 



Resultaten av Ljusä-försöken antyda, att nian kan ha gott hopp att 

 med användning av en smula intensiva skogsbruksmetoder k(jmma till- 

 rätta även med de ur skoglig syn])unkt sä sorgliga beståndstyper, som 

 vara nordsvenska försumpade granmarker utgöra. 



Parcell i visar, att blott och bart en utfällning av granen i för- 

 ening med en bättre vattenavledning åtminstone i detta fall ej varit till- 

 räckliga att åstadkomma beständsföryngring. Det är tydligt, att på 

 samma gång som massan av kvarliggande smågran motverkat dikningen 

 och hållit markens syrlighet \'id makt, ha de kxarlämnade tallöverstän- 

 darna, ehuru till antalet mer än tillräckliga som fröträdsbeständ, genom 

 ålder och beskaffenhet i övrigt ej varit skickade härför. Intressant skulle 

 emellertid ha varit att se, hur föryngringen gestaltat sig på en parcell, 

 där den nedhuggna granen bortförts eller uppbränts, på samma gång 

 som tallen borde haft lika eller imnu hellre, genom förekomsten av bättre 

 fröträd, större möjligheter för självsådd än i föreliggande fall. lifter 

 allt att döma skulle i så fall beståndsföryngringen blivit betydligt bättre. 



vSom förhållandena nu varit, kunna blott de konstsådda parcellerna 

 2 — 5 sägas \'isa mer eller mindre goda ansatser till markförbättring och 

 beständsföryngring. Föryngringen har i själva verket, om även björkupp- 

 slaget inberäknas, blivit mycket riklig. Allra mest har björken självsått 

 sig på de lägre belägna parcellerna 3 och 4, i vars närhet också de 

 talrikaste moderträden av denna art funnits i den omgivande skogen. 

 Naturligtxis hade det varit önskvärt, om barrträdsplantorna på samtliga 

 parcellerna haft att utstå mindre konkurrens från den förväxande björkens 

 sida, vilket lätt blir ödesdigert i all synnerhet i dessa trakter, där gall- 

 ring i yngre bestånd ju i regel ej kan förekomma. Ar uppmärksam- 

 heten på förhand riktad pä den våda, som kan hota från ett alltför 

 rikligt björkuppslag, torde det emellertid ej vara så svårt att minska eller 

 undanröja denna risk genom att samtidigt med avverkningen av det 

 egentliga hygget utplocka flertalet björkar i den närmaste omgivningen. 

 Att bibehållandet af en lättare björkinblandning i barrskogsbestånd av 

 flera .skäl ;ir önskligt, är så allbekant, att påpekandet härav kan synas 

 onödigt. 



Sak samma gäller om bränningens inflytande till förman for tallens 

 och till nackdel för granens föryngring. Några slutsatser i denna rikt- 

 ning kunna visserligen icke dragas av tallbeståndets riklighet på respek- 

 tive parceller, ty här har möjligheten till jämförelser slopats genom att 

 olika såddsätt med okända frömängder ägt rum. men det framgår desto 

 tydligare av den självsådda granens nästan totala frånvaro på de bred- 

 brända parcellerna 2 och 3, under det relativt talrika plantor finnas på 

 de 3 övriga parcellerna. 



