4 I 2''' K. VVIUKCK. 



Till en början bör påpekas, att de allra flesta av dessa kulturer 

 blott ha haft karaktär av försök a merendels rätt obetydliga arealer, 

 blott undantagsvis har det rört sig om mera betydande brandfälts-såd- 

 der, såsom t. ex. när åren 1897 — 99 ^^ bränna om 320 hektar å Stor- 

 bergets kronopark av Fredrika revir eller åren 1897 — '9°^ ^" dylik om 

 22:^ hektar ä Ljusträskhedens kronopark av Burträsk revir blevo besådda. 

 Nästan alla de äldre kulturerna voro bred- eller rutsådder med tallfrö; 

 inom N. Lycksele, Asele, Piteå, Stensele, Norsjö, Jörns och Bodens 

 revir ha också en del mer eller mindre obetydliga försök med lärk blivit 

 gjorda. På sistnämnda trädslags förhållande är det dock ej meningen 

 att här ingå, utan ha vi i det följande blott att sysselsätta oss med 

 tallkulturerna. 



Det kan icke förnekas, att resultaten av våra äldre nordsvenska kultur- 

 försök blivit mycket obetydliga, sådderna ha i alldeles övervägande antal 

 fall lämnat få eller inga bestående spår efter sig. Detta må i sin mån 

 tjäna som ursäkt för det något kyliga intresse, varmed kulturfrågan nog 

 h. o. d. i dessa trakter ända in i senaste tid omfattats. Granskar man 

 emellertid de närmare omständigheterna vid sådderna, studerar det sätt, 

 varpå plantorna å de felslagna fälten gått ut samt framför allt söker 

 klargöra för sig, vari de få 'lyckade kulturernas särställning legat, sä 

 kommer man lik\äl till den slutsatsen, att kulturhindren i allmänhet varit 

 av den beskaffenhet, att de kunnat övervinnas eller åtminstone i en fram- 

 tid böra kunna det. 



I HoLMCJKKNS förutnänmda uppsats omtalas 30 stycken sådder från 

 Västerbottens läns lappmark och 1 1 från samma läns kustland, vilka 

 enligt undersökning av jägmästarna Beroxius och Erm^EKc; i medeltal 

 hade respektive 40,2 och 52,7 % plantbärande rutor. Ehuru det icke 

 varit ifrågasatt eller ens möjligt att på de äldre, till en del bredsådda 

 kulturerna rent procentuellt utröna, till vilken grad sådden gått till eller 

 misslyckats, är det dock påtagligt, att flertalet Norr- och Västerbottens- 

 kulturer av minst 10 års ålder ej på långt när komma upp till dylika 

 genomsnittsresultat. Utsädet har visserligen nog i allmänhet grott och 

 plantor i rätt betydande mängd under ett kortare antal år funnits på 

 platsen, men de ha sedan efter hand gått ut, ofta under samma tecken 

 till vanväxt, förfrysning och uttorkning, som vi känna till från tysktalls- 

 kulturerna i södra Sverige. Liksom där har stundom i den utdöende 

 såddens ställe trätt en mer- eller mindre rik självsådd, mest björk, men 

 även tall. Där kultur skett å kuperad mark, såsom kullar och åsar, 

 finner man i regel de flesta resterna av kulturen på sidosluttningarna, 

 under det sänkor och de nedersta delarna av sluttningarna ofta blivit 

 tätt överlu]3na av björk och höjdplatåerna kan.ske knappt visa spår av 



