424* E. WIBECK. 



röras, samt de rätt höga skadeprocenter, som de förut skildrade, äldre 

 självsädda plantbestånden på Ranesvare,Laitaberget och Suksoive befunnits 

 hålla. Naturhgtvis kan man ej för sådd med nordsvenskt tallfrö, vilket 

 tydligen kan vara av mycket växlande godhet och måhända blott genom 

 starkare kastning skulle kunna uppbringas till samma grobarhet som det 

 sydsvenska, föreskriva något visst minimiantal frökorn pr såddruta. Detta 

 får, såsom jag ock i en tidigare uppsats {^44) anmärkt, helt och hållet 

 anpassas efter förhållandena i varje särskilt fall. Vid användning av ut- 

 säde med den låga, 20 — 50 %:iga grobarhet, som hitintills varit vanlig 

 hos nordsvenskt tallfrö, bör man emellertid enligt min mening åtminstone 

 ej taga under 50 frön pr ruta. Med en antagen, genomsnittlig 1,000- 

 kornsvikt av 3,6 gr. — alltså betydligt lägre än hos sydsvenskt tallfrö! 

 — motsvarar detta vid i meters kvadratförband 1,8 kg. frö pr hektar 

 och vid de 1,5 a 2 meters förband, vilka äro mera praktiska och torde 

 bli nära nog lika effektiva, endast respektive 0,8 och 0,5 kg. pr hektar. 



Såväl av h. o. d. tillgängliga anteckningar över fröåtgången å en 

 viss besådd areal som ock av revirpersonalens muntliga upplysningar 

 om det antal frön, som brukat utsås pr såddruta, framgår, att man vid 

 skogssådder å våra nordligaste revir i regel ej plägat följa andra prin- 

 ciper än dem, som ansetts giltiga för sydsvenska förhållanden. I likhet 

 med Holmgren (7^) och Björkbom [8) tror jag sålunda, att utsädet 

 även vid de senare årens likvisst ganska lovande kulturer ofta varit 

 alltför njuggt tillmätt, och att en framtida rättelse i detta avseende skall 

 ha till följd ännu bättre resultat. 



Att den ojämna och i förhållande till sydligare delar av Norrland 

 ringa nederbörden under vår- och sommarmånaderna inom Väster- och 

 Norrbottens län försvårar kulturerna härstädes och gör resultaten om 

 möjligt ännu mera oberäkneliga än söderut, är jag naturligtvis villig att 

 tillfullo medgiva. Holm{;rf:ns försök att experimentellt utröna sam- 

 bandet mellan såddresultaten och nederbördsmängden vid och närmast 

 efter kulturtiden äro intressanta och visa, hur Bispgårdstallen — eller 

 låt oss t. o. m. säga den mellan-norrländska tallen — reagerar i berörda 

 hänseende. Däremot anser jag ej att de berättiga till så vittgående 

 slutsatser, som H. därav dragit, nämligen över tallens behov av neder- 

 börd i hela Nordsverige, ända upp till Karesuando. I den märkliga an- 

 passning eller selektion efter klimatiska förhållanden, varaf vi ju veta att 

 tallen inom sitt naturliga utbredningsområde varit mäktig, kan också 

 mycket \äl tänkas ingå en mer eller mindre xerofil konstitution, som 

 gör, att tallens behov av nederbörd är mindre i en trakt än i en annan. 

 Det är möjligt att i den konstitutionella olikhet, som tager sig det ut- 

 trycket, att Bispgårdstall efter i år vid Alträsk visat 10% goda och 14% 



