442* TORSTEN LAGERBERG. 



voro endast hälften så länga som de normalt borde ha varit, och den för 

 året utvecklade barrgenerationen var även den ganska svag. Då emel- 

 lertid tillväxten ännu icke hade avstannat för året, är det väl antagligt, 

 att de konstaterade längdskillnaderna åtminstone till en del skulle bliva 

 utjämnade. 



Betydligt svårare hade sjukdomen härjat i den närbelägna, 7-åriga 

 kulturen. Anblicken av densamma var i sanning ganska bedrövlig. Jag 

 tror mig icke överdriva mycket, om jag säger, att det ej hade kunnat 

 uppletas mer än 10 plantor, som frånsett årsskotten hade några barr 

 i behåll, i övrigt stod hela den 2,5 hektar stora kulturen fullstän- 

 digt naken och kal, och marken var täckt med ett på långt håll ly- 

 sande täcke av rödbruna barr. Många av dessa plantor voro redan 

 nu fullständigt döda, utan att deras knoppar hade hunnit driva. På 

 somliga till utseendet alldeles torra levde emellertid stammen ännu i sina 

 nedre delar, för övrigt var plantan torkad och barken brun och hartsfylld. 

 Det var alltså tydligt, att dessa plantor levat in i det sista, vilket för 

 övrigt även framgick av det förhållandet, att de torkade barren till större 

 delen sutto kvar. Många exemplar anträffades även, som stodo i 

 begrepp att dö. De hade låtit sina knoppar utväxa till en längd av 

 7 — 9 cm. och barren, till större delen inneslutna i slidorna, voro i — 1,5 

 cm. långa, men skotten hade sedan vissnat och hängde nu slappt ned. 

 På en del av dessa döende exemplar var barken omedelbart under själva 

 skottkransen brun och död, och det låg alltså nära till hands att anse, 

 att årsskotten hade dödats på grund av ett avbrott i näringsledningen. 

 Angreppet skulle i så fall ha gått över från barren till stammen, först 

 sedan knopparna hunnit utväxa till den längd, som nyss nämnts. Men 

 sannolikheten för att en sådan tydning av sjukdomsförloppet var den 

 riktiga, syntes mig ej vidare stor, då jag fann, att man icke på långt 

 när i alla fall kunde påvisa förekomsten av en skadad barkvävnad under 

 skottkransarna. 



Jag underkastade även de döda barren en undersökning på platsen; 

 de avveko emellertid icke i något avseende från dem på Hökensås-fältet. 

 Deras bruna färg var jämn, och tecken, som tydde på närvaro av svamp, 

 kunde icke upptäckas. 



För att få några hållpunkter för bedömningen av den starka barrfäll- 

 ningens orsaker, var naturligtvis en anatomisk undersökning av skadorna 

 av största vikt. Jag meddelar härnedan resultatet av denna undersökning, 

 utförd på material, som insamlats på Hökensås. 



De brunfärgade och torra, på marken liggande barren visade sig vid 

 första ögonkastet vara genomdragna av ett ganska tätt flätverk av tunn- 

 väggiga, ofärgade hyfer. Men då det ju alltid är tänkbart, att barren 



