450* TORSTEN LAGERBERG. 



barkvävnaden hava dödats är ju naturligt, men även för den händelse, 

 att barken är fullt levande, torde ett dylikt antagande icke Hgga utom 

 rimlighetens gränser. 



För övrigt visade sig Lophode7'miu7nzr\greppet efter vegetations- 

 periodens slut hava anställt mycket större förödelse, än man kunde haft an- 

 ledning att vänta. Jag fann nämligen, att de dödade tallarna nu voro 

 betydligt flera än i varas, och även grenskadorna hade tilltagit i om- 

 fattning. Ett exempel härpå lämnar fig. 4. A den här avbildade tal- 

 len lever endast själva huvudstammen samt de för året utvecklade krans- 

 grenarna och toppskottet, alla äldre grenar äro döda intill sina fäste- 

 punkter, där deras bruna och förstörda barkvävnad är avgränsad genom 

 ett kraftigt korkskikt. -- Att jag icke kunde anträffa ett sådant vid 

 undersökning av de i juni insamlade stamskadorna, är ju helt naturligt, 

 tallarna hade ännu icke vid denna tidpunkt hunnit att på detta sätt 

 reagera mot det inkräktande mycelet. — På de döda grenarna sutto 

 ännu rätt många barr kvar, vilka förbytt sin förut brunröda färg i en 

 mera gulaktig och voro fullsatta av pyknider samt oöppnade apolhecier 

 av Lophodermium pinastri. Alla tallar, som i våras hade föga utveck- 

 lade, överböjda och vissnande årsskott, voro döda (jfr fig. 1). Ars- 

 skotten hade nu fullständigt intorkat och voro delvis starkt förruttnade 

 samt besatta med allehanda saprofytiska svampformer. Många tallar- 

 stodo även vid detta tillfälle i begrepp att dö. Till och med sådana, 

 vilkas årsskott hade nått ganska långt i utveckling, hade vissnat och 

 skulle tydligen inom kort vara döda (fig. 5). Då det föreföll mig osan- 

 nolikt, att Lophoderjnium-2iX\greY)pQ\ i och för sig kunde ha så kraftiga 

 följder, företog jag en undersökning av dödade och döende exemplar 

 och fann därvid, att Lophodermium långt ifrån var den enda skadegöra- 

 ren på detta kulturfält. Ett stort antal av de tallar, som hade dött med 

 helt obetydligt drivna knoppar eller till och med i knopptillstånd, hade 

 angripits av Armillaria mellea (Vaiil), den bekanta honungsskivlingen. 

 Rötterna voro mellan bark och ved alldeles utfyllda av denna svamps 

 mycelhinnor, och pä själva rothalsen återfanns regelbundet den karak- 

 täristiska, av starka förhartsade kädflöden utfyllda ansvällningen. Frukt- 

 kroppar förekommo dock icke. Armillaria- och Lophoderinitim-zwgr&Yi- 

 pen torde i detta fall hava varit tämligen samtidiga. Det är sålunda ytterst 

 sannolikt, att de tallar, som jag i våras fann i vissnande tillstånd utan att 

 kunna förklara anledningen därtill, redan då voro angripna zv Armillaria. 



Även insekter hade funnit ett särdeles lämpligt fält för sitt förstö- 

 relsearbete i dessa kulturer. Det är ju en av gammalt gjord erfaren- 

 het, att svamp- och insektshärjningar ofta gå hand i hand, då de så att 

 säga bereda varandra jordmån. Här var det den vanliga snytbaggen, 



