I:N abnorm HAKKKAl.I.NING HOS TAI.I.KN. 459* 



(sid. 341 o. följ.) ha nämligen med största lätthet kunnat överföra 

 mycel pä steriliserade, döda barr, pä vilka svampen sedermera nått fertilt 

 stadium. Det är väl med hänsyn därtill icke osannolikt, att även sporer 

 skulle kunna finna en lämplig grobädd pä sädana barr, eller att svampen 

 skulle kunna direkt sprida sig i de multnande barrmängder, som skogs- 

 marken erbjuder (eventuellt växa över från ett barr till ett annat, då dessa 

 ligga i direkt beröring med varandra). Man får icke heller glömma, att svam- 

 pen i alla händelser under en stor del av sin tillvaro lever som sapr<jfyt, 

 och att den icke äger förmåga att utbilda några fortplantning.sorgan, 

 förr än den angripna barrvävnaden blivit fullständigt dödad av mycelet. 



5. Immunitetsfrågan och proveniensens betydelse. 



Flerstädes i litteraturen framhålles det, att skyttesjukan är en 

 tallens ungdomssjukdom, frän hvilken den vid mera framskriden ålder 

 skulle gå fri, dess disposition för smitta skulle med tiden bliva mindre. 

 Den åldersgräns, vid vilken immuniteten skulle inträda, bestänmies emel- 

 lertid av skilda författare högst olika. Sålunda uppger Haack (sid. 

 419), att den ålder, frän och med vilken tallen kan anses vara säker 

 för skyttesvampangrepp, ligger mellan 7 och 10 år. Hos RoSTRUP (1880, 

 sid. 86) finner man dock omnämnd en starkt angripen I5:årig tallkultur 

 på Själland, och i sin bekanta Plantepatologi (sid. 524) framhåller han, 

 att tallen ända till 3o:årsåldern i hög grad lider av den barrfällning, som 

 förorsakas av svampen. Den översikt, som \'. TuiiEUF (1901, sid. 145 

 — 154) lämnat, höjer emellertid siffran på denna åldersgräns högst bet)'d- 

 ligt. Även om de flesta angreppen falla mellan 10 och 15 år (c:a 50 % 

 av 131 angivna fall), sä omtalas här angrepp på 80:-, ja t. o. m. ioo:åriga träd. 



Det torde väl därför få anses bestyrkt, att LopJiodcnnium piiiastri 

 även kan uppträda epidemiskt på tallar vid mera framskriden ålder, 

 ehuru dess mest ödesdigra verkningar otvivelaktigt gå ut över plantorna 

 under deras första levnadsår. Att dispositionen för smitta blir mindre 

 med åren förklaras av olika författare väsentligt olika. Hartk; (sid. 96) 

 säger helt enkelt, att anledningen härtill skulle vara den, att tallarna 

 växa ifrån sporspridningsregionen, som i huvudsak är belägen strax 

 ovan marken. Den förklaring, som V. Tlheuf (1913, sid. 386) lämnar, 

 sammanhänger med hans teori om möjligheterna för en infektion i all- 

 mänhet. Han antar nämligen, att en minskad turgescens i barren skulle 

 vara nödvändig, för att svampens hyfer skulle vinna inträde i deras 

 vävnader. I samma grad som plantan blir större, nå även dess rötter 

 djupare, och faran för uttorkning blir sålunda mindre. Teorien om 

 turgorbrist som en nödvändig betingelse för infektion är emellertid i intet 



