EN AHNOR.M 15ARRFALLNING HOS lAIJ^EN. 



463* 



Fördelningen av 1913 års skytteangrepp pä försöksytan n:o 112. 



Verteilung der Schiittekrankheit auf der Versuchsfläche N:o 112. 



I Skottland •. 960 



IT (Frankrike) 960 



III (Preussen^ 960 



IV (Belgien 960 



V (Bayern 512 



VI (Kyssland 960 



VII (Ryssland 960 



VIII 'Preussen 672 



IX (Ryssland 384 



X (Bulgarien: 1 960 



XI (Ungarn) 960 



XII Ungarn^ 960 



XIII Sverige 512 



543 

 361 

 302 

 299 



70 

 730 

 342 



79 

 103 

 530 

 272 

 249 

 246 



144 



143 

 114 



T27 



32 

 461 



79 

 II 



19 



255 



191 



229 



65 



26,5 



39-" 

 37,7 

 42,5 



45-7 



63,. 

 23,' 

 13,9 

 18,4 

 48,1 

 70,2 

 91,0 

 26.4 



procenternas fördelning är nämligen alltför lagbunden, för att den 

 icke skulle ha en särskild betydelse. För de i den övre raden liggande 

 parcellerna I — VI stegrar den sig tämligen jämt från 26,5 till 63,1, och 

 även för den undre raden kan samma från vänster till höger fortskri- 

 dande stegring av angreppets intensitet konstateras. Särskilt anmärk- 

 ningsvärt är det, att parcellerna VI och VII, som dock utgöra samma 

 proveniens, förhålla sig så väsentligt olika. Här kan det ju näppeligen 

 vara tal om en olikhet i disposition. Förklaringen till det hela är nog 

 helt enkelt den, att försöksytans högra hälft, där de starkaste angreppen 

 återfinnas, legat närmast smittohärden, och dess vänstra del har därför 

 icke i samma grad varit utsatt för en infektion som den högra. Att 

 emellertid en stark infektion varit särdeles farlig för de ungerska tallarna, 

 torde man ändock våga påstå. Deras rykte som skyttehärdiga har visst 

 aldrig varit vidare gott. Sålunda omnämner Herrmann (sid. 105), att i 

 Västpreussen femåriga kulturer av västungerskt frö fullständigt dogo ut, me- 

 dan lika gamla, uppdragna genom sådd av ortens eget frö, stodo fullt friska. 

 Fara för en misstolkning av anledningen till att en skytteepi- 

 demi uppträder med växlande styrka inom samma kultur föreligger 

 alltid, så länge man icke kan bestämt påstå, att infektionsmöjligheterna 

 varit desamma för kulturen i sin helhet. Det torde väl tills dato icke 

 heller ha utförts några försök, som kunna berömma sig a\' att denna 

 mycket viktiga punkt blivit tillbörligen beaktad. Så mycket försiktigare 

 måste man då helt naturligt gä tillväga, om man af kulturer, som ur- 



