\ARI,I)KNS 1!ARRS1v()(;sIILI,(;AN(;AR 11 



sidigliet beträffar anses stå mycket högt bland facUmännen inom jordens 

 skogsvårdandc nationer. Vad som dock icke kan tagas igen är tiden. Man 

 arbetar och diskuterar, men träden fordra även i dessa gynnade länder sina 

 40 till 80 år för att växa ut i användbar dimension och under tiden 

 tar man och tar man ur de sinande förråden, allt under det virkes- 

 prisen stiga och stiga. Amerikanarna ha som andra folk före dem fatt 

 lära sig att andra, tidigare föraktade träd gott kunna användas. 



Skogsvården i vår mening har av lätt insedda skäl närmast fått sina 

 förespråkare inom östra Nordamerikas tidigast bebyggda, tättbefolkadc 

 delar, således förnämligast just inom den nu ifrågavarande norra skogs- 

 provinsen. Att arbetet i hög grad gått ut på återställande av de för- 

 ödda weymouthtallbeständen är också lättbegripligt. Bland andra svå- 

 righeter, som därvid mött de amerikanska skogsmännen, är även den 

 ödesdigra, att en svår rostsvampsjukdom (orsakad av Croiiariiiim rihicola), 

 vilken sedan årtionden omöjliggjort all framgångsrik odling av den \ ackra 

 weymouthtallen t. o. m. som parkträd i Europa, spritt sig till Amerika 

 och nu våldsamt härjar de unga beständen. Den dödar stammens övre 

 delar och gör att underliga kvastlika kronor i stället för timnierdugliga 

 stammar uppstå, i fall träden ej helt dö. 



Kommer man norr om St. Lawrencefloden \inner barrskogen allt- 

 mera på lövskogen ju längre norrut det bär, och ett land fysiognomiskt 

 i högsta grad erinrande om vårt eget möter med tall- och granskogar. 

 Utom ett par vanliga tallarter jack pine eller lodgepole pine (Piniis 

 banksiana) och redpine (Pimis resinosa) härska här ett par granarter, 

 av vilka vitgranen, white spruce (Picea canadensis, .synonym P. aibaj 

 i allo kan sägas ersätta vår gran på friskare mark, medan svartgranen 

 (Picea nigra, syn. P. inanana) spelar samma roll på vattenrikare, å vilka 

 i sydliga delen av denna skogsprovins även hemlock [Tsiiga cana- 

 densis) har en avsevärd utbredning. Rätt utbredd är även red spruce 

 (Picea riibra). Vitgranen jämte amerikanarnas »balsam», vad jag vill 

 kalla balsamtannen (Abies balsavtea), kanadabalsamens moderträd, äro 

 de två träd, som för närvarande väsenthgen bära den amerikanska 

 trämasseindustrien. Ar 1913 lämnade vitgran 78,3 %, balsamgran 19 % 

 av all massaved i Kanada, bägge lämnande en massa lätt att bleka. 

 Övriga 2,1 % togos av hemlock, samt av de här talrika poppelarterna. 

 Dessa jämte något björk, av arter ganska närstående \åra, användes i 

 ringa mängd för slipmassa (ca 0,5 %). 



Ofta talas om de oerhörda virkesförråden inom detta stora nordöstra 

 skogsområde. Häri ligger gi\et en mycket stor överdrift och den, som 

 något sett dessa skogar, imponeras ej alltför mycket av detta tal. Visst 

 är det sant att området är väldigt, men virkesmassan pr har, i all syn- 



