XAORA SKO(;SPOLITISKA l'ROHLK>r FOR NORRLAND 35 



ofta belägna långt inne i landet, för stora, sjöbefraktningarna alltför be- 

 tungande och osäkra, och virkesprisen i våra hamnar alltför låga. 



Så sent som 1816 exporterades från Norrland blott 8,000 stds. Tio 

 år senare hade den norrländska totalexporten stigit till 12,000 stds. Först 

 omkring 1850 och i86o upptogs exporten på allvar. 



Något bättre hade förhällandet varit söderut, särskilt från Kalmar, men 

 någon nämnvärd export var det ej. 



På västkusten, särskilt i Bohuslän, som ända till mitten av löootalet 

 var en norsk provins, och i det närbelägna Dalsland hade däremot de 

 norska principerna gjort sig gällande. Där bildades vårt första trävaru- 

 bolag 1640, där rensades våra första flottleder 1672 och där byggdes 

 vår första mera »moderna» ramsäg (Lilla Edet på 1820-talet).' I Väster- 

 götland, Halland och Skåne hade skogarna under de många krigen och 

 de lysande fiskeperioderna utötts. 



I mellersta Sveriges brukstrakter liksom vid bruken längs norrländska 

 kusten gick utvecklingen under 1500-, 1600- och 1700- talen efter helt 

 andra linjer än på ost- och västkusten. De påminna om de norska för- 

 hållandena, fastän virket konsumerades på annat sätt. Här beskattades 

 nämligen skogarna till förmån för järnhanteringen. Kolåtgången vid då 

 gängse framställningsmetoder av järn och stål ävensom vedförbrukningen 

 vid gruvorna voro högst avsevärda. Det anföres sålunda, att man för 

 Sala silververks räkning tidvis måst hämta gruvved frän Södermanland, 

 enär lämplig ved på närmare håll saknades. Följden härav blev också, 

 att skogen i de s. k. brukstrakterna blev en ganska sällsynt vara, varom 

 såväl riksdagsprotokoll som lantmäterihandlingar frän denna tid nogsamt 

 vittna. Först i och med införandet av mera kolbesparande framställ- 

 ningssätt för järn och stål omkring är 1830 och användandet av spräng- 

 ämnen vid gruvbrytning kunde man tänka på att bevara skogarna. 



I stort sett hade man sålunda på 1820-talet dels de stora ödsliga, ur- 

 gamla skogarna i Norrland, övre Dalarne samt västra och norra Värm- 

 land, i vilka man visserligen anade stora värden, men vilka ansågos lika 

 ouppnåeliga som de slumrande millionerna i våra mossar, dels de hårt 

 bladade skogarna i Bohuslän och Dalsland som påminde om våra av- 

 verkningstrakter, där skräpskogen står kvar, dels de helt kala ljunghe- 

 darna i delar av Bohuslän, Västergötland, Småland och Skåne och dels 

 slutligen de rent kalhuggna skogarna i bruksområdena, framför allt i 

 Bergslagen, där vackra ungskogar uppspirat efter kolningarna och pä 

 svedjefallen, men där den gamla skogen lyste med sin frånvaro. 



Under tiden närmast före finska kriget hade Sverige genomlevat några 



J. O. VON Engeström: Skogs- och jaktväsendet i Sverige intill år 1870. 



