36 WILH. EKMAN 



goda är. Vår export översteg sålunda högst avsevärt importen, men 

 1808 inträdde häri ett omslag som kulminerade omkring 181 3. 



Förhållandena dä blevo ungefär desamma som vi nu se framför oss. 

 Allt steg i pris, sedelpressarna sattes i rotation, och svenska valutan 

 sjönk i värde.' Då jordbruket i betydligt högre utsträckning än nu var 

 landets huvudnäring, voro de svaga åren 181 1 och 18 13 samt missväxt- 

 året 1 81 2 ytterst bekymmersamma för landets finansiella ställning. Detta 

 resulterade i att ingen längre ville köpa jord, hemmanen utbjödos för- 

 gäves och spannmålen föll frän 181 2 till 1815 med 30 ^o . Ingen ville 

 längre låna ut pengar mot jord som säkerhet, abnorma räntor togos i 

 sädana fall, ja ända upp till 12 och 18 %. Man införde glidtullar dä som 

 nu. Intet hjälpte. Sveriges jordbruk har antagligen sällan genomlevat en 

 svårare kris." Härtill kom att sillfisket, som under en följd av år varit 

 synnerligen givande, helt plötsligt slog fel (f. o. m. år 1808). De kolossala 

 varulager, som av engelska köpmän pä grund av vår utrikespolitiska 

 ställning vräkts över oss 1812, och som hopats i Stockholm och Göte- 

 borg, visade sig omöjliga att realisera, varför enbart under november 

 månad 18 15 ej mindre än 15 handelshus i Stockholm stoppade, och 

 samma tendens visade sig i Göteborg, där under åren 1815 — 18 17 317 

 handelshus gjorde konkurs. Två av de trenne stadsunderstödda ban- 

 kerna skulle ovillkorligen ha inställt betalningarna, om ej regeringen i 

 sista stund ingripit, varigenom de erhöllo några års galgenfrist. De 

 sammanstörtade är 181 7. Regeringen fann t. o. m. ställningen så för- 

 tvivlad, att den lät tills vidare inställa skatteinbetalningen. 



Det var under sådana förhållanden 181 7 års riksdag sammanträdde, 

 vilken varit av så stor betydelse i de svenska skogarnas historia. Man 

 uttalade sig dä på det kraftigaste mot import av lyxvaror och mot det 

 yppiga levnadssättet samt för främjandet av landets egna näringar, spar- 

 samhet i hushållningen o. s. v. Det var i samband härmed man såg sig 

 nödsakad att med stöd av exemplet frän Frankrike och efter talrika 

 motioner i riksdagen utbjuda kronans egendomar och andra tillhörigheter. 

 Man ansåg, att skogarna borde säljas till den högstbjudande,^ dock icke 

 under 36 sk. b:o per tunnland och rekognitionsskogar för 18- — 30 sk. b:o. 

 Dessutom skulle skogsbetjänte indragas.* Detta beslut, som förefaller 

 oss hårresande, fattades i en tid av största bekymmer, då den finansiella 

 nöden var så stor, att man allvarligt diskuterade möjligheten av att av- 



' -ämbetsmännen tilldelades intill 75 % dyrtidstillägg på sina avlöningar. 

 ^ Se vidare E. Hildeisband: Sveriges historia. 



' Se HiLDEBR.^ND: Sveriges historia. Del 9 — 10, sid. 227 och Tidskrift för skogshus- 

 hållning år 1877, sid. 222. 



* Det är betecknande, att då även en ny konkurslag antogs. 



