NÅC.RA SKOGSPOI.l TISKA PROBLKM FÖR NORRLAND 43 



spelade en betydande roll, särskilt under de tidigare köpen. Tidsandan 

 var sådan. Sedan Gustav den tredjes bränneriförordning upphört, blev 

 hembränningen vanlig, ja, prästerna uppmanades t. o. m. genom all- 

 männa påbud att förmana allmogen att ordentligt sköta denna hante- 

 ring, naturligtvis för att staten skulle få största möjliga skatteintäkt därav. 

 Detta är helt i stil med förhållandena under 1800-talets början, då de 

 sedliga och religiösa värdena stodo synnnerligen lågt i kurs, varför 

 de allmänna strävandena i många avseenden missriktades. Att man 

 snart insåg det orätta häri är helt naturligt, men att ute på landsbyg- 

 den dämpa den missriktade rörelse man igångsatt, var icke så lätt. Sär- 

 skilt i skogsbygden fasthöU befolkningen vid sina vanor, varför exem- 

 pelvis husbehovsbränningen först omkring 1880-talet torde ha försvunnit. 



Brännvinet spelade sålunda en stor roll i allmogens liv och att det 

 ofta användes vid övertalningar och efter avslutade köp anser jag helt 

 naturligt, oaktat jag icke äger vare sig muntliga eller skriftliga bevis 

 härom. 



Det bör ha sitt intresse att i detta sammanhang undersöka huru pris- 

 bildningen skedde och om de erhållna prisen voro skäliga. Om man 

 granskar bolagsstämmo- och styrelseprotokoll från denna tid, är det slå- 

 ende, att man städse står tvivlande och spörjande inför hela affärsställ- 

 ningen. Detta torde sammanhänga därmed, att trävaruaffärerna bundo, 

 efter den tidens måttstock sett, så betydande kapital. Först skulle virket 

 köpas i skogarna, en kommande vinter skedde utdrivningen och nästa 

 vår flottningen. Flottlederna voro emellertid ytterst bristfälligt rensade, 

 ledare och spardamniar saknades, och knappast annan flottningsmateriel 

 än båtshakar, koppel och dragg funnos. Flottningstiden var begränsad 

 till högsta vårfloden, varför man vanligen räknade med att 10 mils flott- 

 ning efter huvudälven skulle betinga två, ja, icke sällan tre år. Slut- 

 ligen kom virket ned till sin bestämmelseort i ej allt för vackert tillstånd. 

 Men liksom man i skogen vrakade varje stock som hade minsta rötfläck, 

 utgallrades obönhörligt allt under transporten skadat virke. Sedan det passe- 

 rat de gamla ramarna, som sällan lämnade högre sågutbyte än 40%, skedde 

 en hård nedkantning, varefter virket staplades i brädgården. Vid utlast- 

 ningen väntade en hård skärseld, om virkat på något sätt skadats under 

 torkperioden. Man kan tryggt påstå, att man på detta sätt erhöll ett 

 aldrig senare skådat virkesutfall, som rönte livlig efterfrågan i utlandet, 

 främst i England. Men den långsamma och dyrbara frakten med segel- 

 skutor och de opålitliga försäljningarna vid auktionerna i Londons doc 

 kor, där naturligtvis även tillgäng och efterfrågan bestämde priset, och 

 där man icke kunde under längre tid lagra virket, om priset blev för 

 lågt, allt detta jämte nyss anförda skäl gjorde, att trävaruaffärerna voro 



