46 WILH. EKMAN 



len varit mindre och konkurserna flera i de dåliga tiderna, varigenom 

 ett osäkerhetstillständ inträtt i skogs- och trävaruaffärerna. Då hade 

 resultatet blivit en klen penningevinst, uthuggna skogar och vanvårdade 

 verk och byggnader, ty en finansiellt blottställd skogs- och verksägare 

 är den största faran för skogarnas bestånd och för industriens sunda 

 utveckling. 



Det är klart att ju närmare råvaran träförädlingsverket befinner sig, 

 desto kortare blir tillverknings- och risktiden och desto mindre kan 

 marginalen tagas. Likaså ansågs att marginalen kunde minskas om verket 

 ifråga hade betydande egna skogar och ii dessa ägde en reservfond, som 

 gjorde det möjligt att med större lugn möta tillfälliga prisväxlingar.' 



Naturligtvis kan råvarupriset även ökas, om förädlingen fortsattes på 

 ett ekonomiskt lyckligt sätt till trämassa och papper eller till lådor, 

 stav o. dyl. 



Alla dessa omständigheter ha legat klara för industriens män. Då 

 man emellertid insåg, att transportkostnaderna lade hinder i vägen för 

 verkens utveckling, om dessa förlades högre upp vid älvarna, slog man 

 sig i stället på att inköpa egendomar och utveckla förädlingen. 



Det var egentligen omkring 1870 — i88o, då skogsägarna visade sig 

 allt mindre benägna att sälja avverkningsrätter under så lång tid som 

 50 år, som verken i Norrland och Dalarna började köpa fastigheter ". 

 Man trodde då att motvilligheten mot de långa avtalen skulle resultera 

 i lagförbud mot dessa och man anade, att inskränkningen skulle bli av- 

 sevärd. Huru långt man skulle gå, visste man ej. Trävarubolagen, som 

 ursprungligen ej hade önskat köpa skogsmarker, enär de då skulle bli 

 nödsakade fastlåsa betydande kapital, samt erlägga fastighetsskatt och 

 andra onera, började nu med kraft kasta sig på egendomshandeln. 

 Villiga säljare fanns det gott om. Sågverkens penningtillgång var nu 

 en annan, än då man började köpa skog på 50-årig arrendetid. Men kon- 

 kurrensen var även på sina håll större. Man trodde därför att köpen beta- 

 lats väl och man förvånade sig då liksom nu under första skedet av krigs- 

 perioden 1 91 4 — 1920 över att säljarna kunde få så mycket pengar för 

 sina fastigheter. Men detta räckte blott en kort tid. Man hade jäm- 

 fört de pris trävarubolagen betalt, med dem man .själv kanske några år 

 tidigare erlagt, då hemmanet inköpts. Då man nu erhöll mångdubbelt, 

 ja, tiodubbelt mera tyckte man priset var högt, och då uppstod en för- 

 säljningsfeber, som spred sig hastigt. Man kunde ju icke veta, huru 



^ Ett verk som ägde egna skogar ansågs även kunna reglera råvaruprisen, om margina- 

 len skulle hota att bli allt for liten. 



■ Vid denna tid hade även de sista lagarna om äterbörilningsrätt av fastigheter försvun- 

 nit ur svensk lag. 



