104 roRsiKX la(;erhkr(; 



nas art ocli ett utrönande av deras utvecklingsförhållanden och angrepps- 

 möjligheter. Detta i och för sig tidsödande arbete bildar alltid en nöd- 

 vändig förutsättning för, att det över huvud taget skall vara möjligt att 

 vidtaga effektiva mått och steg mot sjukdomarna, vilket alltid måste 

 framstå som det ur praktisk synpunkt väsentligaste. 



Mången gång kan blotta vetskapen, huruvida en skada förorsakas av ett 

 svampangrepp eller icke, lända till praktiskt gagn, och mycket eljest för- 

 spillt arbete kan därigenom inbesparas. Skytteproblemets utveckling 

 och slutgiltiga lösande bildar en god illustration till det nu sagda, och 

 jag tillåter mig därför att rekapitulera några av dess viktigare data. 



Den numera väl kända sjukdomen hos tallen, som vi med använ- 

 dande av ett tyskt låneord kalla för skytte, har varit bekant för tyska 

 skogsmän i över 1 20 år. De medel, som under tidernas lopp rekom- 

 menderades mot densamma, voro av mycket växlande art, ofelbart verk- 

 samma voro de emellertid icke. Den allmänna uppfattningen var nog 

 den, att skyttet inducerades av klimatiska faktorer. Härutinnan styrktes 

 man ytterligare, då Ebermaver är 1873 framlade sin bekanta avdunst- 

 ningsteori. Han höll sålunda före, att skyttet berodde pä en allt för 

 stark uttorkning av ovanjordssystemet under den tid på våren, då mar- 

 ken ännu var frusen. De med en sådan utgångspunkt lämpliga skydds- 

 åtgärderna gåvo sig själva: det gällde att genom täckningsmedel bereda 

 plantorna erforderligt skydd under den kritiska perioden. Dess värre 

 gjorde man snart den erfarenheten, att detta medel långt ifrån var osvik- 

 ligt; det inträffade nämligen icke sällan, att plantorna i alla händelser 

 dogo efter övervintringen. Täckningsarbetet var sålunda gjort till ingen 

 nytta, och härtill kom dessutom den långt allvarligare förlusten av plant- 

 materialet. Vår egen äldre skogslitteratur lämnar flerfaldiga exempel på 

 sådana nedslående resultat, och betecknande nog flera år efter det att 

 skyttets natur blivit definitivt klarlagd. Detta skedde i Tyskland år 1877. 

 Man lyckades då visa, att skyttet var resultatet av ett svampangrepp, 

 och kom därtill snart till klarhet om, att svampen ägde en begränsad 

 infektionstid, och att alla skyddsåtgärder, som vidtogos efter denna tid 

 voro resultatlösa. Sedan man därtill lyckats finna ett direkt och eftek- 

 tivt bekämpningsmedel i bordeauxvätskan, kan man numera påstå, att 

 skyttet upphört att vara en kalamitet, med vilken man nödvändigt 

 måste räkna. — Hela skytteproblemet blev sålunda klart, försvarsåt- 

 gärder mot sjukdomen behöva ej längre utföras i blindo, och den vinst, 

 som skogsskötseln skördat av frågans vetenskapliga utredning, ligger i 

 öppen dag. 



Som jag tidigare framhållit, har den skogsmykologiska forskningen nätt 

 en avsevärd utveckling i flera kulturländer. Den frågan inställer sig då 



