106 TORSTEN l.AGERHKRG 



utländska forskare även höra till de relativt bäst kända, fordra ingående 

 observationer i vårt land. Så är, för att taga några exempel, rotrötans 

 uppträdande i Danmark i vissa avseenden alldeles olika dess förekomst- 

 sätt här i Sverige. Törskateproblemet, som intill senaste tid varit före- 

 mål för ingående undersökningar i Tyskland, kan trots dessa icke be- 

 traktas som definitivt löst även för vårt vidkommande, skyttesvampens 

 betydelse i övre delen av landet är alldeles okänd, vilket måste beteck- 

 nas som en brist särskilt nu, dä tallkulturerna fä allt större omfattning 

 i Norrland, o. s. v. 



Oriktiga föreställningar om skadesvamparnas uppträdande i våra skogs- 

 bestånd, deras angreppssätt och spridningsmöjlighetcr kunna leda till 

 direkt skada för beståndsvården, om de få tjäna som rättesnöre för de 

 åtgärder, .som eventuellt bliva vidtagna till deras bekämpande. I bästa 

 fall riskerar man att intet vinna av det, som eftersträvas, men tid och 

 arbete gå alltid förlorade. Det är i själva verket påfallande, med 

 vilken seghet en gång promulgerade uppfattningar i hithörande frågor 

 hålla sig kvar bland skogsmännen, även om de visats vara felaktiga. 

 För att illustrera detta kan jag hänvisa till Perideriiiiuin-sk^a.dorna. och 

 deras övliga behandling. 



Den gängse uppfattningen angående törskatens spridning har varit 

 den, att den överfördes direkt från träd till träd, och att skador på 

 stammar och grenar skulle vara erforderliga, för att svampen skulle vinna 

 inträde. De stora såren på stammarna av avverkningsmogna träd till- 

 skrivas oftast ett sådant ursprung. Det har även inträffat, att grenskador, 

 vilka uppenbarligen förorsakats av snytbaggar, tolkats och demonstrerats 

 som begynnande Periderinhan-sVidiåor. Även om sjukdomens direkta 

 överföring kan vara möjlig, behöver dock icke svampen några skador 

 i barken för att infektera. Sin rostsvampsnatur likmätigt har den endast 

 förmåga att attackera fullständigt oskadade, levande vävnader, i detta fall 

 den späda hudvävnaden på de utväxande årsskotten. Ifrån denna tränger 

 svampen vidare in i skottaxeln och når under årens lopp allt längre ned 

 genom grensystemet för att slutligen träda över i huvudstammen. Natur- 

 ligtvis kan svampen även nå denna direkt genom toppskottets infektion. 

 Stamskadorna inom och under kronan ha alltså en ganska långvarig 

 förhistoria. Själva tillväxa de också i regel mycket långsamt, och det 

 är sålunda klart, att de stora såren även äro av respektabel ålder; 40- 

 till 50-åriga äro ingalunda ovanliga, men ända till 90 år gamla äro be- 

 skrivna. Under sådana förhållanden är det förklarligt, att en systema- 

 tiskt genomförd bortgallring av PeridermiwittzWaLV ur ett starkt angripet 

 bestånd synes ha till resultat, alt sjukdomen blir hejdad i sin spridning. 

 Bestämda uttalanden i denna riktning har jag flera gånger hört frän 



