MVKOI.OCIKNS 11K1'\1)ELSE FOR VÅR SKOGSVÅRD 107 



skogsmannahåll. Man dömer dä därav, att besliindet ännu mänga är 

 efter behandlingen häller sig friskt. Detta är dock icke annat, än 

 vad man bör vänta, därför att det ined säkerhet kräves en avsevärd 

 tid, för att stamskador pä nytt skola hinna uppstå i någon större om- 

 fattning. Gör man sålimda en undersökning efter tillräckUgt lång tid, 

 skall det sannolikt visa sig, att den företagna åtgärden icke haft 

 någon oomtvistlig betydelse för sjukdomens inskränkande. Man har 

 emellertid allmänt den föreställningen, att en Peridfniiiuiiiskzdad stam 

 är synnerligen riskabel ur smittos\'npunkt; denna fara är dock i hög grad 

 överdriven. Av egen erfarenhet vet jag, att det endast undantagsvis 

 lyckas svampen att fritt utveckla sina fruktkroppar pä stammar av tim- 

 merdimension. Barken är nämligen för tjock, för att de skola kunna 

 bryta igenom; de bli därför inkapslade och kåddränkta, och sporsprid- 

 ning är sålunda fullständigt utesluten. Om det exempelvis vid en gall- 

 ring skulle synas önskvärt att kvarhålla ett sådant träd, kan detta 

 mycket väl försvaras, naturligtvis under den förutsättningen, att stam- 

 såret har ett sådant läge, att trädet kan förväntas hålla sig levande 

 under ännu många är. Detta gäller framförallt träd med s. k. topp- 

 gadd. Nu gallrar man emellertid ur tallbestånden konsekvent bort alla 

 PeriäerMiu//!.hehäit.ade träd, därför att man genom en sådan åtgärd 

 förmenar sig kunna verksamt bekämpa denna skadesvamp. Man talar 

 ju om att se grandet men icke bjälken, här är det alldeles omvänt. 

 Det är grandet som är det farliga, och som därför borde observeras, 

 d. v. s. de många angreppen på ungtallar eller på finare grenar i äldre 

 träds kronor, som konstant äro förknippade med en kraftig sporsprid- 

 ning. Det är klart, att utrotningskriget framför allt skulle riktas mot 

 dessa smittohärdar för att ha åsyftad verkan. Men här möter en be- 

 tydande praktisk svårighet. Törskateproblemet är därför i själva verket 

 ur skogsskötselsynpunkt mycket svårlöst och kommer nog sä att för- 

 bliva. Men det är icke förty av betydelse, att skogsmännen känna till, 

 vad som verkligen står att vinna med de åtgärder, som de vidtaga. 



Det kan ju inträffa, att man av vissa orsaker mången gäng icke tror 

 sig i stånd att följa de anvisningar, som den mykologiska forskningen 

 kan giva, då det gäller att inskränka svamparnas skadegörelse. Ett nära 

 till hands liggande exempel kan hämtas från vara snöbrutna granbestånd. 

 Som bekant känna vi numera tämligen väl, i vilken omfattning rötor 

 uppkomma i de brutna stammarna, hur snart detta inträffar efter brottet, 

 och hur hastigt rötorna sedermera tillväxa under årens lopp. Den för- 

 lust, som rötutvecklingen innebär, kan sålunda överblickas, åtminstone 

 approximativt. Man bör då, synes det mig, noga väga denna mot de för- 

 delar, som eventuellt kunna vinnas genom de skadade trädens eller be- 



