108 lORSTKN LAt;ER}5ER(; 



ståndens kvarhällande. Erfarenheterna pä detta område åro emellertid 

 så sena, att det ännu är för tidigt att döma om, hur de i praktiken om- 

 sättas av våra skogsmän. 



I andra fall åter är det uppenbart, att någon tvekan beträfilande an- 

 visade åtgärder icke behöver förekomma av praktiska skäl. Man borde 

 då även kunna förvänta, att dessa åtgärder bleve vidtagna. Tyvärr 

 får man ej sällan konstatera motsatsen. Ett exempel härpå kan hämtas 

 frän rotrötans behandling. Ehuru allmän över hela landet synes dock 

 denna den mogna granskogens svåraste vedersakare vara särskilt kon- 

 centrerad till trakter, där de växtligaste bestånden förekomma. När det 

 därför gäller att skapa nya bestånd efter avverkning på sådan, av rot- 

 röta starkt infekterad skogsmark, borde en enkel eftertanke säga oss, att 

 det icke kan vara rådligt att här ånyo införa gran. Det är nämligen en 

 allmän erfarenhet, att granen mera lider av denna svamp än något annat 

 av våra skogsträd. Det finnes emellertid exempel från våra kronopar- 

 ker på, att gran trots allt ånyo inplanteras på notorisk rotrötsmark, och 

 man kan även konstatera, att kulturerna, redan innan de nått meterhöjd, 

 angripits och i stor utsträckning dödats av rotröta. Att fylla luckorna 

 med nya plantor låter sig nu visserligen göra, men denna åtgärd kan 

 dock icke ändra själva sakläget, då nya luckor alltjämt uppstå av samma 

 orsak. Det bör under sådana förhållanden icke förvåna, om det upp- 

 växande beståndet kommer att lämna åtskilligt övrigt att önska med 

 hänsyn till slutenhet, och det är säkert, att om det en gång når avverk- 

 ningsbara dimensioner, avkastningens värde kommer att visa sig starkt 

 nedsatt till följd av en hög procent rötskadade stammar. — I fall som 

 det nu berörda har den starkt tillbakasatta lövskogskulturen ett tillfälle 

 att träda räddande emellan. Lövträdsbestånd äro nämligen hos oss icke 

 utsatta för angrepp av rotröta, i motsats till vad förhållandet är i Dan- 

 mark. 



Ytterligare ett exempel, att vi icke mera allmänt kommit till in- 

 sikt om nödvändigheten att inskrida mot skadesvamparna i skogsbruket, 

 kan hämtas från skytteepidemierna i våra plantskolor. Trots det att 

 deras förebyggande icke stöter på några större svårigheter, äro de likväl 

 allt fortfarande tillfinnandes. Varje vår får jag nämligen från ett eller 

 flera håll mottaga prov på tallplantor, skadade av någon för avsändaren 

 obekant sjukdom, vilken så gott som undantagslöst visar sig vara skytte, 

 eller ock förmodar avsändaren själv, att det rör sig om denna sjukdom, 

 och utbeder sig bekräftelse på denna förmodan. Det är sålunda uppen- 

 bart, att skyttet, som är tallens vanligaste och samtidigt allvarligaste 

 fiende i plantåldern, ännu är obekant för många plantskolevårdare, ehuru 

 symtomen även på tidigare stadier äro mycket karakteristiska. Vidare 



