ETT MODARNT AVVERKNINtlSSYSTKM' 123 



uppträda. Om föryngringen går över en avdelning pä 20 år, sä kan 

 ju hela avdelningen hänföras till samma åldersklass, och ett av EuER- 

 IIARDS skäl för styrkan i hans metod är just att den icke kräver någon 

 genomgripande förändring av den förefintliga skogstypen. 



En anmärkning i fråga om Eberhakds metod som jag vill ha fram- 

 hållit innan jag går vidare är, att hela systemet i själva verket är ut- 

 arbetat speciellt för silvergran, och att det kan behövas vissa modifika- 

 tioner, om det skall tillämpas på andra trädslag. Dessa modifikationer 

 inskränkas dock i huvudsak till sådana ting som huru ofta och huru 

 starkt man skall gallra, föryngringstidens längd etc. men beröra egentli- 

 gen icke själva huvudprinciperna för avverkningens förande. Silvergranen 

 är givetvis ett mycket tacksamt material att arbeta med, dä plantorna 

 utan svårighet kunna hållas vid liv i 25 års tid under skärmbestånd och 

 likväl växa upp till fullgoda träd, dä de få tillräckligt med utrymme och 

 ljus. I Langenbrand skaffar man sig — såsom förut har beskrivits — 

 återväxt över praktiskt taget hela avdelningen redan innan kilarna läg- 

 gas ut. Innan huggningen gått om hela arealen kunna plantorna i den 

 slutna delen av skogen stå ungefär decimeterhöga under 20 års tid för 

 att — när deras tur kommer — reagera för ljustillträdet och växa lika 

 snällt som om de vore blott 3 å 4 år gamla. Den förmåga silvergra- 

 nen i så hög grad besitter, att länge bibehålla sin livsenergi oförmin- 

 skad, är naturligtvis mycket värdefull för en föryngringsmetod som den 

 ovan skildrade. Det torde emellertid alls icke vara omöjligt att till- 

 lämpa metoden till och med för Ijusälskande trädslag, ehuru detta stri- 

 der mot Eberhakd.s teorier. 



Eberhards kritik av WAGNERsystemet till förmän för Schirmkeil- 

 schlag kan sammanfattas i fyra huvudpunkter. 



I . Drivningstcknikcn. 



Det går inte för sig att forsla virket över den redan föryngrade area- 

 len, och vägarna bli därför ej väl utnyttjade vid WAGNERsystemet, i 

 det att vägarna fä virke endast från ett häll samtidigt. Detta är riktigt 

 när vägarna gå i O — V och utgöra avdelningsgränser såsom ock ganska 

 vanligt är fallet i Tyskland. De kilformiga föryngringsområdena tillåta 

 en förkortning av körvägen till i genomsnitt hälften av vad Wagner- 

 metoden behöver. (Se fig. 2). 



