192 MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSFORENINGEN 



>Velkommen» hilser Jer fossens brus 

 og konglerodmende graner, 

 »Velkommen» lyder i el vens sus, 

 fra bjerkens viftende faner. 

 »Velkommen» suser fra skog og Ii 

 saa samstemt i förening, 

 »Velkommen» samstemt onsker vi 

 Den Svenska Skogsvärds/örening. 



Gammel Skogis-elev. 



En av ortens tidningsmän bringade också de svenska gästerna en högstämd 

 versifierad hyllning, som utdelades vid borden och sjöngs unisont til! orkes- 

 terns toner. Tal hölios vidare för Sverige och Norge, för dess regenter, för 

 gästerna, för skogen, för skogsvårds- och skogsmannaföreningarna, för kam- 

 ratskapet, för värdarna och för damerna. Alla åtföljda av säng, fanfarer eller 

 hurrarop. — Efter festmåltiden fröjdade en svensk storsångare med några 

 bitar ute i den imponerande stenhällen, och då middagsborden röjts undan 

 i stora salen, tråddes där en munter dans. Redan rann junisolen upp då 

 rader av bilar förde oss samtliga, jämte våra värdinnor och värdar, till de 

 inbjudande vilorummen i Klverumsbygdens trevna gårdar. Det var dock 

 ej allom beskärt att inta de förut skildrade magnifika Klverumshotellen, vilka 

 — trots de storartade anordningar, som gjorts för vårt mottagande — ej skulle 

 räckt till åt sä mänga. Pä Elverums bangård hade därför ett improvisoriskt 

 hotell ordnats — säkert ej dåligt i sitt slag — åt »de stackars ungkarlarna» 

 och en del »gräsänklingar». Jag har hört sägas, att glädjens vågor gingo 

 höga pä ungkarlshotellet denna natt — så höga, att den rullande byggnaden 

 t. o. m. började åka, tack vare överlokföraren Wigelius. Om sovevognen 

 heter det ju ock i refrängen på den allbekanta visan: 



»Oh, den sovevogn, 



Oh, den sovevogn, 



Vad den sovvagn gör en glad och säll, 



Oh, så säll, så säll, så säll.» 



Ja, så säll, men dock ej läng fick vilan bli denna natt, även för dem som 

 sovo under dunbolster, ty redan kl. '/, 9 skulle allmänt uppbrott ske från 

 Elverums järnvägsstation. Det blev emellertid ej ett långsamt rasslande järn- 

 vägståg, som skulle föra oss genom Hedemarken. Nej, » Hedemarkens gaard- 

 brukere» — för att citera en av de norska ledarna — ville låta sina svenska 

 gäster fä bättre skjuts genom deras bördiga och fagra ängder. Imponerande 

 var också den syn, som mötte ögat, då väl 70 bekväma bilar stodo redo på 

 stationsplaneni Elverum (fig. 9) och där »Hedemarkens gaardbrukere» .s/a7<'(7 sutto 

 vid ratten i var och en sin, kanske — med unga söners hjälp — sina bilar. 

 Genom en av Norges bördigaste bygder, där de tättliggande stora, vita gårdarna 

 stätade med flaggan högt i topp mot klarblå sommarhimmel, gick det länga 

 biltåget ned mot Hamar. Från varje gärd och skola hälsades vi med vift- 

 ningar av invånare och skolbarn. Efter en stunds färd mellan tättliggande 

 gärdar och böljande sädesfält voro vi plötsligt inne i vacker lövskog, där halt 

 gjordes i en dalsänka. Vi voro här bjudna till rast i en den mäktigaste bygg- 



