310 SKOGSSTATENS UNIFORMER UNDER 1800-TALET 



läder. Däremot tillkom såsom ny en från kavalleriet lånad, alldeles omoti- 

 verad persedel, nämligen cartouch med cartouchrem av ävenledes svart, 

 lackeradt läder »med enahanda beslag som åkande artilleriets, med tillägg av 

 en fram på bröstet vid 2:ne enkla beslag och förmedelst en kedja fästad 

 signalvissel-pipa». Utan tvivel befanns efter kort tid detta svarta läderrem- 

 tyg allt för anskrämligt, ty endast några få är efter reglementets fastställande 

 bars allmänt en cartouchrem av helt annat utseende. Blott artilleriets beslag 

 baktill voro bibehållna. I stället hade en annan detalj upptagits från artille- 

 riet, nämligen det vävda mönstret å cartouchremmen, som nu liksom kopplet 

 gjordes av svart silke. På denna rem voro fastade ej »2:ne enkla beslag» 

 med pipa, utan dels ett stort gyllene lejonhu\-ud hållande två kedjor i munnen 

 samt dels en oval, utsirad, ävenledes förgylld plåt med två s. k. rymnälar, 

 som ofta skämtsamt kallades ^tandpetare». Denna sorts beslag, som ehuru 

 av betydligt mindre dimensioner, på sin tid burits även av Livgardet till häst 

 och Smålands husarer, var direkt taget från Jämtlands hästjägares uniform. 

 Själva cartouchen, liksom regementenas endast ett rudiment av äldre tiders 

 rymliga ammunitionsväskor, brukade åtminstone på 1880-talet ibland vara 

 apterad till cigarrfodral. Till annat var den oduglig. Utom cartouchremmens 

 tvänne kedjor buros, om den på denna tid ofta utanpå uniformen synliga 

 urkedjan ej medräknas, ytterligare tvänne kedjor med en vidhängande s. k. 

 flankörpipa, — reglementets 5 signalvissel-pipa . Alldeles likadan pipa med 

 kedjor, fastän i silver, bars av d. v. Värmlands fältjägarkår och modellen 

 var säkerligen lånad därifrån. 



De gröna byxorna från 1840-talet utbyttes mot dylika »av mellangrått 

 kläde med dubbla, svarta lister jämte en i mellanliggande söm fästad svart 

 passe-poile, anbringad i likhet med för staberna.» Inom kort utbyttes emeller- 

 tid åter de mellangrå byxorna mot dylika av mycket ljus grå färg. Porte- 

 epéen skulle vara av »kavalleriets modell med endast gult inslag såsom för 

 civil porte-epée». I verkligheten användes dock mest infanteriets modell och 

 oftast bars nog liksom till 1840 års uniform officersporteepéen med svart in- 

 slag, liksom kokarden i mössan mestadels var helt gul. 



Ett sällan buret men vackert plagg var syrtouten, nu ej mera ytterplagg, 

 som, befriat frän prydnaderna, rätt väl kunde användas såsom praktisk släp- 

 uniform, ("iradbeteckningen å såväl denna som ä vapenrocken, bars ej mera 

 å axlarna, utan å kragen, för skogsinspektör majors och för jägmästare löjt- 

 nants, varemot extra jägmästare visserligen ej enligt reglemente ägde anlägga 

 någon gradbeteckning alls, men trots detta alltid använde underlöjtnants. 



Efter ovannämnda rätt snart vidtagna jämkningar bars 187 1 års uniform 

 oförändrad intill år 1887, d. v. s. naturligtvis, liksom alltid vid uniformsför- 

 ändringar, med vederbörlig »slitningstid», vilken ibland blev rätt grundlig. 

 Så förekom t. ex. vid en festlighet på våren 1887 en extra jägmästare i årets 

 nya uniform, fem eller sex i 187 1 års och en ordinarie jägmästare i 1840 

 års uniform, till vilken han köpt sig en ny mössa med kaptens gradbeteck- 

 ning, som i och med 1887 års uniform blivit tillagd ordinarie jägmästare. 

 Få torde ha saknat 1871 års mera granna än vackra uniform, som vanligen 

 av allmänheten blev ansedd såsom rysk eller italiensk militäruniform, men för 

 var och en, som bar dem i ungdomens dagar, förblir den nog likväl ett kärt 

 minne. 



Beträffande den nuvarande, 1887 års uniform, behöver f. n. endast nämnas, 



