WAC.NKRULADNINGEN OCH DESS TILLÄMPNING x 57 



att göra med en marktyp, som lätt blir ogräsbunden. Det rätta hade därför 

 tydligen varit att blott helt försiktigt utglesna beståndet, så att återväxten 

 kunnat utveckla sig och hälla ogräset i schack. I det Ijushuggna beståndet 

 voro förhållandena i detta avseende mycket goda, men naturligtvis upprepas 

 samma historia, så snart man nästa gång flyttar kanten inåt. Ogräset kom- 

 mer att med ens taga fart på den kalhuggna strimman och förkväva en stor 

 del av den redan förefintliga återväxten samtidigt med att det hindrar upp- 

 komsten av nya plantor. K.xemplet synes mig vara ett givakt för att icke 

 schablonmässigt tillämpa WACNERsystemet å mark, som är benägen för stark 

 gräsväxt. Frågan gäller t. o. m. om metoden över huvud taget är lämplig 

 på dylik mark. 



Skillnaden på platån mellan avd. 1 5 och avd. 1 4 torde väl knappast kunna 

 skyllas på markskiljaktigheter, utan är det väl även här behandlingen, som till 

 en del bär skulden. Förekomsten av fröträd av bok har i ena fallet varit 

 väl stor, en sak som är möjlig att reglera med yxan. Vidare kunde granen 

 och silvergranen ha beretts större föryngringsmöjligheter exempelvis genom 

 markberedning inom det Ijushuggna beståndet å avd. 15. Men det har kanske 

 sina svårigheter att göra WAGNERmetoden fullt smidig i alla avseenden, då 

 den ju till hela sin princip är så systematisk, att en viss schablon nog gärna 

 vidlåder den. Vare detta sagt utan att avse någon som helst kritik av skogs- 

 skötseln på Gaildorf, vars uppgift jag uppfattar vara att framställa ett experi- 

 mentalfält i stor skala av de rent utförda huggningarna efter VVAGNERsystemet. 

 Denna uppgift är av utomordentlig betydelse, och Forstmeister Rau fyller 

 den på ett sätt, som står över allt beröm. 



Det kanske har sitt intresse att även nämna några ord om avdelning 27, 

 en mot NV svagt sluttande mark, där sedan är 1894 verkställts en löshugg- 

 ning i form av en linje i V — Ö, dock med dragning åt söder. Långt senare 

 påbörjades WAGXERhuggningen här, varvid den nämnda hyggesriktningen bi- 

 behölls, och täta trappsteg användes för att åstadkomma vindskydd mot väster. 

 Resultatet här måste betecknas såsom utomordentligt lyckat — det kunde ej 

 vara bättre. Föryngringen utgjordes huvudsakligen av gran, men även silver- 

 granen var nöjaktigt representerad, och boken saknades ej heller i bland- 

 ningen. En sak finnes emellertid att beakta här, vilken jag tror, att d:r 

 Eberhard, vars system är föremålet för en särskild uppsats i detta häfte, 

 skulle tillmäta mycket stor vikt. Man hade nämligen utfört plantering av 

 gran och bok på ett 10 meter brett bälte utmed beståndets nordkant innan 

 WAiiNERhuggningen begynte. Denna plantering bildade nu en häck av c:a 8 

 meters höjd. Självsådden mellan häcken och beståndet är i a i Y2 meter hög. 



D:r Eberhard anser att alla öppna kanter äro skadliga för föryngringen, 

 även nordkanten, och han skulle helt säkert tillskriva häckens skyddande in- 

 verkan en god del av det vällyckade resultatet. 



På detta ställe (avd. 27) fanns föryngringen redan färdig inuti beståndet, 

 och detta är nog orsaken till att silvergranen gått så bra till, ty rådjuren 

 angripa ej så gärna plantorna inne i bestånden som på öppna hyggen. 



Mitt helhetsintryck av skogarna på Gaildorf skulle jag vilja sammanfatta 

 så, att den takt i vilken föryngringen sker borde ökas, och att detta skulle 

 underlättas genom användande av markberedning i de Ijushuggna bestånden, 

 varigenom man också skulle kunna lättare få fram silvergran, vilket borde 

 vara fördelaktigt. 



