SKOGSADMINISTRATION X 183 



skrifter för skogsstatens ijänsteförvaltning, att överjägmästarna i Norrland och Dalarna äga 

 fastställa arbetsfördelning, avseende såväl lämpligheten av förrättningarnas ordningsföljd som 

 arbetsfördelningens ändamålsenlighet, mellan jägmästare och assistent å revir, kimna anses ut- 

 göra. Kesepianer för jägmästare m. 11. särskilt för sommaren, under vilken tid de flesta 

 resorna torde i regel företagas, böra kunna fastställas av vederbörande överjägmästare inom 

 hela landet att i huvudsak lända till efterrättelse. 



Då reseräkningarna i regel avse minst en, oftast tlcra månader, torde också sakkunnig 

 revisor kunna väl överblicka, huruvida eller i vad mån jägmästares resor företagits på ett 

 oändamålscnligt eller olämpligt sätt, samt företaga erforderlig reduktion av ersättningsbeloppen 

 för resorna. 



I övrigt instämmer jag i de motiv Måhlén anfört för sitt förslag. 



Byråchefen A. Maass yttrade: 



De sakkunniga hava såsom skäl för sitt förslag i § 2, att befattningshavare i 7, 8 och 

 9 lönegraden skulle erhålla ett för månad bestämt fast respenninganslag anfört, att vid det 

 under åren 191 7 — 1920 tillämpade systemet med reseersättning efter ett reducerat resereglcmente 

 planläggandet av resorna icke alltid skett med behörig hänsyn tagen till statsverkett intressen, 

 samt att reseräkningarnas granskning i domänstyrelsen lär ha vållat avsevärd svårighet och 

 åstadkommit ett förhållandevis betydande arbete. 



Dessa de sakkunnigas skäl synas mig synnerligen svaga såsäm motiv för att återinföra 

 ett system, som år 191 7 befunnits böra omedelbart och fullständigt avskaffas. 



Systemet med fasta respenningar tillvaratager ej heller under alla förhållanden statsverkets 

 intressen. 1915 års kommisssion för gemensamma avlöningsbestämmelser vid kommunika- 

 tionsverken m. fl. verk säger i sitt underdåniga betänkande den 28 februari 1917: >I de 

 fall då anslaget är större än behovet, har detta till följd, att vederbörande tjänsteman erhåller 

 ett icke avsett tillägg till sin ordinarie avlöning och, om anslaget är för litet, men tjänste- 

 mannen ändock fullgör resor därutöver, blir följden den, att han för tiickande av merutgifternJi 

 nödgas använda jämväl någon del av sin avlöning. Vare sig anslaget är tillmätt för stort 

 eller icke, finnes dessutom för tjänstemannen alllid en frestelse att inskränka resorna för alt 

 därigenom göra besparingar på anslaget, för vilket han ju icke är redovisningsskyldig». 

 Dessa besparingar ske i så fall på statens bekostnad. 



Vid bedömandet av den myckenhet arbete reseräkningarnas granskning m. m. lär kräva 

 torde hänsyn jämväl böra tagas till ändamålet med resorna. Härom säger norrländska 

 skogsvårdskommittén i sitt belänkande av den 16 mars 1912 (del I sida 253): »att, då det 

 gäller bedömande av det arbete, som räkningarnas uppsättande och granskning medför, storleken 

 av detta arbete ej får skärskådas ensamt för sig, utan måste ses i sammanhang med den 

 nytta, som av detsamma kan vara att förvänta. Givetvis kan denna nytta uti föreliggande 

 fall ej angivas uti påvisbara värden. Den omständigheten, att tjänstemannen aldrig, ej ens 

 för sig själv, kan såsom skäl för en uppskjuten eller inställd resa förebara, att den skulle 

 företagas på hans egen bekostnad, bör emellertid åt staten kunna skänka en viss grad av 

 trygghet, att dess intressen såsom skogsägare bliva fullt tillgodosedga. En sådan trygghet 

 och medvetandet om, alt tjänstemannens intressen sammanfalla med statens, bör helt säkert 

 uppväga det besvär, som räkningarnas uppsättande och granskning kan medföra». 



På grund av vad jag här anfört och instämmande i de skäl mot införande av fasta res- 

 penningar, som anförts, dels i ett till de sakkunnigas betänkande fogat särskilt yttrande av 

 jägmästaren Erik Måhlén, dels i underdånig skrivelse den 9 juli 1921 från föreningen 

 Sveriges ordinarie jägmästare och de extra jägmästarnas förbund, får jag därför yrka: att 

 orden »7, 8 och 9 lönegraden» uteslutes ur § 2 och istället insättas i § 4. 



Den i § 4 mom. 1 fastslagna ersättningen för färd med h.ästskjuts, 70 öre för kilometer, 

 synes mig taga för ringa hänsjm till i olika län förekommande hästlega. Jag anser detta 

 färdsätt böra ersättas med lega för en häst samt milpenningar till ett belopp av 3 kronor. 

 Milpenningarna skulle utgöra ersättning för hämtning av skjuts, åkdonslega, beställnings- och 

 väntpenningar, samt bro-, väg- eller färjeavgift, där sådan förekommer. De sakkunniga hava 

 härför upptagit 2: 35 kronor, vilket belopp av mig avrundats till 3 kronor. 



Ersättning för färd med automobil anser jag böra utgå efter av vederbörande länsstyrelse 

 fastställd taxa, dock ej till högre belopp än som ber.äknas åtgå för samma väg efter häst- 

 skjuts med tillägg av 20 %. 



Denna ersättning skulle jämväl utgå för färd med automobil, där automobiltaxa ej finnes 

 fasställd. 



