190x MKDDELANDKN FRÄN SKOGSVÅRDSFORKNINOKX 



lag. Avverkaren får göra bäst han vill ; han måste bara sörja för att det 

 blir återväxt. Sedan han har skaffat säkerhet för återväxt finnes intet hinder 

 för honom att göra bäst han själv gitter; något som ur skogsvärdssj-npunkt 

 är beklagligt. 1903 års lag var ett gott framsteg, men man kan icke stanna 

 vid den. Det dröjde icke längre än till 1910, förrän riksdagen skrev till 

 l-iungl. Maj:t och begärde en utredning, som skulle gå i den riktningen, att 

 skogsvärdsstyrelsernas befogenhet skulle utvidgas till förhindrande av avverk- 

 ning av ungskog. Det var denna riksdagsskrivelse från 1 910, som påföljande 

 år föranledde tillsättandet av skogslagstittningskommittén under landshövding 

 Husbergs ordförandeskap och det arbete, som kommitterade då började med 

 hava de fullgjort sä omsorgsfullt, att det dröjde i åtta år, innan de kunde 

 framlägga sitt förslag. Deras betänkande blev avgivet år 1919 och den 

 reservationen, som sedermera landshövding Husberg framlade som skiljaktigt 

 förslag, kom först i våras. 



Emellertid har ju utvecklingen, därmed avser jag kristiden, tydligen gått 

 händelserna i förväg. De höga prisen på virke och ved, som kristiden med- 

 förde, inneburo ju en lockelse för folk, som pä den tiden särskilt kände sig 

 benägna att hastigt förtjäna pengar, att köpa egendomar och rofta ned all 

 skog som fanns, vare sig ungskog eller fullmogen skog, och statsmakterna 

 insågo ju att på det sättet kunde det icke fortgå, och helt hastigt blev redan 

 vid 19 1 8 års riksdag den första kristidslagen beslutad. Som det också är 

 herrarna bekant, riktar den sig mot olämplig avverkning av ungskog, mot 

 avverkning, som strider mot grunderna för god skogsvård och mot avverkning, 

 som berövar fastigheten dess husbehovsskog. Jag tror, att man får beteckna 

 denna kristidslagstiftning såsom på det hela taget lyckad. Den har hindrat 

 den skogsskövling, som dessförinnan pågick i mycket vidsträckt skala och 

 har i sin tillämpning, såvitt jag kunnat erfara, icke rönt något vidare mot- 

 stånd. Jag har själv i egenskap av ordförande i Hallands läns skogsvårds- 

 styrelse farit omkring och meddelat förbud och har alltid funnit att veder- 

 börande markägare själv har insett, att det här var det klokaste, som kunnat 

 hända. Det har naturligtvis vållat icke så litet trassel mellan avverkare och 

 markägare, men även det har ju kunnat utklarerats. Det är klart, att man 

 fått betala visst skadestånd, men i allmänhet har man på kompromissens väg 

 kunnat träffa en överenskommelse. 



När nu skogslagstiftningskommittcn kom med sitt förslag, sä hade den tyd- 

 ligen fattat ståndpunkt redan innan kristiden, och den ståndpunkt, som den 

 där intagit, har den icke låtit sig rubbas ifrån i trots av kristiaen. Riksdags- 

 skrivelsen av ig I o har den tagit ad notam, men någon lagstiftning däröver 

 emot annan skogsavverkning har den icke kommit med. Reservanten har 

 visserligen ett förslag, som skulle mera gå till mötes önskningarna mot in- 

 skridandet mot avverkning stridande mot grunderna för god skogsvärd, men 

 befarar jag att den avfattning, hans paragraf fatt, i verkligheten icke är bra. 

 Vad jag skulle vilja säga vara grundfelet i såväl skogslagstiftningskommitténs 

 förslag som reservantens är det, att de visserligen hava infört vissa bestäm- 

 melser om förbud mot avverkning av ungskog — reservanten därjämte mot 

 avverkning mot grunderna för god skogsvård — men de hava icke medgivit 

 myndigheterna, skogsvårdsstyrelserna, någon rättighet att inskrida mot sådant 

 pä det hela taget. En skogsvårdsstyrelse, som skulle kunna vara rätta myn- 

 digheten, har icke rättighet att inskrida och förbjuda en fortgående avverkning 



