DISKUSSION 1 sk()(;sla(;s'1'[ftmngs1'RA(;an xigi 



utan har bara rättighet att stämma vederbörande, som brutit mot förbud, vid 

 domstol, och sä har man ju straffbestämmelser för ett sådant förfarande. Mun 

 behöver säkerligen icke vara mycket jurist för att förstå, att sädana bestäm- 

 melser komma att i praktiken visa sig vara fullkomligt ineffektiva. När den 

 stämde kommer till domstol, säger han, att det icke var ungskog, och om 

 det vore reservantens förslag, som bleve lag, så skulle han säga, att det vore 

 i tullständig överensstämmelse med grunderna för god skogsvärd. Så föres 

 bevisningen och domstolen kan säga, att den är övertygad om att det här 

 var ett brott mot den nya skogslagens bestämmelser, men mot vederbörandes 

 bestämda förklaring, att han var i god tro, så blir det säkerligen ytterst sällan 

 som domstolen kommer att kunna utdöma straff. Såvitt jag kan förstå är 

 därför skogslagstiftningskommitténs och reservantens bestämmelse i detta \ik- 

 tiga avseende sådant, att det icke kommer att hava någon vidare påföljd för 

 skogens skyddande. Det är ett slag i luften, man kommer icke att kunna 

 hejda en avverkning, som man anser sig böra inskrida emot. Såvitt jag för- 

 står är denna anmärkning emot kommitténs och reservantens förslag ett full- 

 komhgt grundskott mot hela förslaget. 



De bestämmelser, som lagarna i övrigt innehålla, äro rena äterväxtbestäm- 

 melser och på det hela taget bygga de pä 1903 års lag. 



\'ad jag därjämte skulle vilja framhålla som anmärkning mot båda dessa 

 förslag är, att de äro alldeles för detaljerade. Det är ett fel i hela vår lag- 

 stiftning för närvarande, att den skrives alldeles för detaljerat. Det är ett 

 fel, som tyskarna sedan lång tid tillbaka varit hemfallna ät. Det är överens- 

 stämmande med germanskt lynne att tänka sig alla möjliga eventualiteter och 

 stifta lag för dessa. För den frestelsen hava vi under de senare åren fallit, 

 och detta har lagstiftningen i dessa förslag, såvitt jag förstår, gjort sig kanske 

 ännu mera skyldig till än mänga föregående lagstiftningar. Ett sådant för- 

 faringssätt har stora olägenheter. Det gör, att den som skall leva efter 

 lagarna framför allt, men även för ämbetsmännen, som skola försöka över- 

 vaka dem, blir det svårt att komma till rätta med och fä klart för sig om 

 just dessa detaljbestämmelser äro tillämpliga på det föreliggande fallet. Det 

 är i hela vår lagstiftning ett mycket sorgligt avvikande frän den lagstiftning, 

 som utmärker 1734 års lag med sin kraftiga lapidarstil, som fastslog prin- 

 ciperna och sedan i sista hand överlämnade åt domstolarna att draga ut kon- 

 sekvenserna. Går man i motsatt ordning lyckas man kanske i hundra fall 

 skriva detaljbestämmelser för 25 men de övriga 75 fallen bliva obestämda, 

 och man vet icke huru lagens bestämmelser träiilar in på dem. Livet är så 

 växlande, och huru mycket en lagstiftning än försöker att tänka sig alla möj- 

 liga fall, så kommer den till korta. 



I det förslag, som vi utarbetat, hava vi försökt att undvika de fel, som 

 jag finner vidlåda i detta fall de två förut utarbetade lagförslagen. Vi hava 

 försökt att bygga på det beståendes grund. Vi hava tagit 1903 års lag och 

 den senaste provisoriska lagen av 1920 och utgående från de bestämmelser, 

 som vi funnit vara nyttiga för skogsvärden, hava vi försökt få fram ett för- 

 slag, som skulle motsvara vad, enligt vår åsikt, skogsvårdsintresset för när- 

 varande kräver. 



Om jag nu går närmare in på saken, så är det klart, att vi böra hava förbud 

 mot avverkning av ungskog. Därom äro ju alla överens och därför skall jag 

 icke vidare uppehålla mig därvid. Vi hava emellertid avstått från varje för- 



