192 X MEDDELANDEN FRÅN SKOdSVÅRDSFORENINGEN 



sök att skriva en definition pä vad som menas därmed. Vi hava icke funnit 

 kommitténs och reservantens i detta avseende lika förslag vara tillfredsställande, 

 utan man får försöka att i varje särskilt fall avgöra huruvida det är ungskog 

 eller icke, och jag tror att under de gångna krisåren i detta fall några mera 

 betydande divergenser icke hava uppstått. 



Sedan kommer jag till paragrafen om avverkning, som strider mot grun- 

 derna för god skogsvård eller om fastigheten därvid kommer att lida brist 

 på husbehovsvirke. Det är kristidslagens bestämmelse i detta fall, som vi 

 upptagit, men den lagens bestämmelse gäller ju endast för fastighet, som har 

 gått i köp efter den 14 maj 19 18, och den gäller icke andra fastigheter. Jag 

 antager, att det blir just den bestämmelse, som innefattas i i § mom. 2, 

 varom meningarna framför allt komma att bliva delade, och jag skall därför 

 framför allt uppehålla mig vid detta moment. Bestämmelsen om att grun- 

 derna för god skogsvärd skola iakttagas hava vi föreslagit skall utsträckas till 

 all skog, således icke bara skog, som gått i handel, eller avverkningsrätt, som 

 upplåtits efter den 14 maj 19 18, utan till all skog. Jag kanske först skulle 

 säga att ur juridisk och nationalekonomisk synpunkt kan jag icke finna annat 

 än att man är nödsakad att taga denna konsekvens av 1 9 1 8 års kristidslag. 

 Denna har framkommit för att hejda en skogsavverkning, som går mot grun- 

 derna för god skogsvård; har framkallats av ett behov att värda även den 

 vuxna skogen och har riktat sig hittills mot dess köpare, som jag nyss talade 

 om, men såvitt jag förstår sker det väl frän nationalekonomisk synpunkt och 

 ur den synpunkt, i vilken lagen framkommit, lika orätt vare sig den olämp- 

 liga skogsavverkningen äger rum på ett hemman, som gått i försäljning efter 

 den 14 maj 1918 eller på annan skog. Det är förfarandet, som man skall 

 reagera emot, vem som s.edermera gör sig skyldig till det är en underordnad 

 sak. Men vill jag hava en lag, som är lika för alla, så synes det mig vara 

 nödvändigt att reagera emot ett oriktigt förfarande, det må begås vare sig 

 av den ene eller den andre. Ur ren juridisk rättslig synpunkt kan jag där- 

 för icke förstå annat än att principen, att lagen skall vara lika för alla, krä- 

 ver, att i fråga om bestämmelserna »emot grunderna för god skogsvård» taga 

 steget fullt ut och säga, att de bestämmelserna skola gälla emot vem som 

 helst, som bryter emot dessa grunder. Oavsett nu denna juridiska synpunkt, 

 som är för mig alldeles klar och tydlig och ofrånkomlig, kan jag icke förstå 

 den farhåga, som denna bestämmelse väcker hos dem, som träffas av den. 

 Man har icke reagerat så länge det gällt andras förfarande, men när man får 

 bestämmelsen även riktad emot sig själv, blir man räddhågad. 



Till en början kanske jag skall säga det, att denna bestämmelse om att 

 iakttaga grunderna för en god skogsvård, är, såvitt jag förstår, det minsta 

 man kan fordra av en skogsägare. Pä skogsvärdsstyrelsernas möte var det 

 en oppositionsman emot detta förslag, som befarade att antagandet av en sådan 

 princip skulle hava till påföljd, att lagstiftningen även skulle kunna inskrida 

 emot vanhävd på jordbruksområdet. Oavsett alla andra skäl — jag skall icke 

 yttra mig om huruvida det kan vara olämpligt eller icke att göra ett sådant 

 inskridande — men det är väl stor skillnad mellan att vanhävda sitt jord- 

 bruk — en nationalekonomisk olägenhet, som snart kan hjälpas — emot att 

 skövla skog, som icke kan fä återväxt pä 70 — 80 år eller huru lång tid det kan 

 taga. Det, som berättigar staten att inskrida emot oklok eller olycklig skogsav- 

 verkning är, att det gäller icke bara avverkaren, icke bara vår tid, utan en lång, 



