DISKUSSION I SKOGSLAOSTIFTNINGSFRAGAN x 193 



läng Iraiiitid för landet. Den farhågan tror jag därför icke är tillräcklig, men 

 man säger naturligtvis, att uttrycket att avverkningen icke får strida emot 

 grunderna för god skogsvård, är av sä tänjbar beskaffenhet att man befarar, 

 att skogsvärdsstyrelserna skola rent av hindra en förståndig avverkning av 

 skog. Det har fallit sig helt naturligt för oss att upptaga just ett sådant 

 stadgande, som redan vunnit hävd i lagspråket och tillämpats under de n;ir- 

 ■maste åren. Redan därigenom har man skapat sig en iipiifattning om vad 

 som får avses med grunderna för god skogsvård och icke. Det är alllid 

 lyckligt att icke försöka skapa nya termer utan försöka bibehålla vad som 

 en gång vunnit burskap i lagen, men därtill konuuer, att uttrycket »icke 

 strida emot grunderna för god skogsvärd > väl är det minsta man kan fordra 

 av en avverkare. Det är icke fråga om att icke strida emot vad man menar 

 med god skogsvård, utan det är själva a och o i detta: En viss avverkning 

 är skogsskövling, men en annan är det icke. Uttrycket »grunderna för god 

 skogsvård >* betyder, att det är alldeles tydligt att så får man icke förfara. 

 Det är icke tal om att en skogsvårdsstyrelse får komma och säga: »Så och 

 så kräver god skogsvård att ni gör». Avverkaren får avverka bäst han 

 har lust, hur han anser vara klokast och lämpligast för sig. Först då får 

 skogsvårdsstyrelsen inskrida, dä den kan säga: »Detta strider emot grunderna 

 för god skogsvård, detta förfaringssätt är rent ät skogen för att ni skola 

 kunna få fortsätta». Varje annan lagtolkning av detta synes mig vara oriktig. 

 F^n skogsvårdsstyrelse får ju lov att vara mycket mån om sin auktoritet. Det 

 duger icke för den att fä bakslag på något sätt, ty då är det slut med 

 auktoriteten för längre eller kortare tid; om en skogsvårdsstyrelse således lör- 

 bjuder förfarandet på grund av detta moment och den, som straffas därav, 

 begär syn, så blir det väl av länsstyrelsen förordnat en jägmästare, som lyder 

 under domänstyrelsen, och skulle den kunna komma och säga: >l^et här är 

 alldeles galet, det här är visst icke stridande mot grunderna för god skogs- 

 vård», dä har jag mycket svårt att tänka mig annat än att domstolen i sin 

 tur säger: »Det här råder det delade meningar om vad som är förenligt med 

 grunderna för god skogsvärd eller icke och då kunna vi», domstolen, »icke 

 upprätthålla det av skogsvärdsstyrelsen meddelade förbudet». Då får natur- 

 ligtvis avverkaren förbudet upphävt. Jag har egen erfarenhet av vad ett dylikt 

 upphävande av ett förbud kan föra till. Skogs\årdsstyrelsen i Hallands län 

 utfärdade ett förbud och det blev stämning, och när det kom till domstol, 

 det var en tvist mellan av\erkaren och markägaren, försummade den ena par- 

 ten sig med påföljd att domstolen missuppfattade situationen och trodde att 

 det gällde en helt annan paragraf än det var fråga om. Det är icke tal om 

 annat än att skogsvårdsstyrelsen skall fä rätt, då det klagats däröver i hov- 

 rätten. Men så fort detta beslut kom, så finge vi massor av sådana stäm- 

 ningar och skogsvårdsstyrelsens auktoritet blev rubbad. Nu voro vi, såvitt 

 jag förstår, alldeles oskyldiga, men det visar, hur farligt det är för en skogs- 

 vårdsstyrelse att icke stå på den säkra sidan, innan den utfärdar sina beslut. 

 Det värsta blir säkerligen i sådana fall, där avverkaren och skogsmarkägaren 

 icke äro samma person och där det är gamla avverkningskontrakt. Denna 

 lag kan icke tänkas komma till tidigare än 1922, och detta gör att med hän- 

 syn till längden av avverkningstiden, som nu finns, den femåriga, nu ifråga- 

 satta lag icke kan bliva i stort sett tillämplig pä den. Beträffande alla 

 avverkningsrätter före i88g, de 50-åriga kontrakten, som utlöpa mellan 192,^ 



