DISKUSSION I SKO(;SLA(;sriFlNlN(;SFRÅGAN x 197 



bestämmelserna skulle gälla även i fråga om avverkning å äldre, nära sin av- 

 verkningsålder stående bestånd, vore icke utsagt. Uå åsikterna även i skogs- 

 vetenskapliga kretsar vore ytterst delade rörande de äldre beståndens genom- 

 huggning och tidpunkten för deras slutavverkning, syntes oriktigt att bygga 

 en i den enskildes rätt över sin egendom så djupt ingripande lag pä så lös, 

 i huvudsak pä den subjektiva uppfattningen byggd grund, och detta så mycket 

 mer som lagens handhavande syntes giva rum för stort godtycke.» 



Jag misstänker starkt att Sveriges Skogsägareförbund fortfarande hyser åsik- 

 ter ungefär överensstämmande med detta uttalande. Det synes mig också att 

 Sveriges skogsägare är en faktor, som skogsvärdsstyrelserna borde räkna med. 



Kommitterade hava nu föreslagit, att man borde gä vidare pä den väg, som 

 den provisoriska skogslagen enligt deras mening anvisat. Det står ju givetvis 

 skogsvärdsstyrelserna eller vissa sådana fritt att förorda sådana bestämmelser, 

 men för egen del kan jag icke finna annat än att dessa skogsvärdsstyrelser ge 

 sig in pä en synnerligen farlig väg. Tro ni nämligen icke, mina herrar, att 

 man kan misstänka, att om den av skogsvärdsstyrelsernas majoritet förordade 

 lagen skulle bliva antagen, i och med det att lagen går igenom och allmän- 

 heten börjar känna tvånget och trycket av densamma, skogsägarna och sär- 

 skilt kanske allmogen komma att reflektera en smula och undra vem som 

 egentligen gett dem den lagen ifråga. Få de då till svar: »Det är skogs- 

 värdsstyrelserna», ja, då misstänker jag att det blir slut på det goda samarbete, 

 som nu måste sägas äga rum mellan dessa styrelser och allmänheten. Då 

 mista jämväl styrelserna skogsägarnas förtroende, och den dag de förlora det, 

 då förlora de det värdefullaste de nu äga. 



Jag tror även, att det uttalandet, som fälldes av vice ordföranden vid skogs- 

 vårdsstyrelsernas ombudsmöte, att intresset för skogsvården i sä fall skulle 

 dödas, tyvärr är alltför sant. 



Även om man emellertid nu skulle anse tiden vara mogen — eller åtmin- 

 stone vissa personer skulle anse tiden vara mogen — för en sådan genom- 

 gripande skogslag, vill jag hålla före, att det under alla förhållanden är olämp- 

 ligt, att den speciellt beträffande § i mom. 2 får en sådan formulering som 

 det föreliggande förslaget. Jag har redan tillåtit mig citera vad Skogsägare- 

 förbundet åtminstone hittills ansett angående det mycket omdebatterade be- 

 greppet ; god skogsvärd». För egen del kan jag heller icke finna annat än 

 att detta begrepp är synnerligen tänjbart. Även om, såsom landshövding 

 Hederstierna anförde, det endast gäller att bestämma när en avverkning strider 

 emot de enklaste grunderna för god skogsvärd, blir det alltid en massa gräns- 

 tall, och där komma meningarna att gå i sär. Det anmärkningsvärda är att 

 man i skogsmannakretsar disputerar om själva begreppet god skogsvård. En 

 del lägga i detta begrepp en sak, en del andra en annan sak; vad skall 

 resultatet bliva? Jag tror också, att jag tyvärr måste påstå, att den provisoriska 

 skogslagens bestämmelser i denna punkt redan ha tolkats olika av olika skogs- 

 vårdsstyrelser, och det kan f. ö. icke undvikas, att de måste tolkas olika. Dä 

 kan ju någon invända: ija, men hur har man kunnat tillämpa den provisoriska 

 skogslagen under så många år, då det redan i den finns en sådan paragraf. » 

 Jag vill då säga, att det är en förfärlig skillnad mellan en tillfällig lag direkt 

 stiftad till för/iitidrandc i7<- stcövliiig av skog och en permanent lag angående 

 Tård av enskildes skogar. Jag tror därför, att man mycket allvarligt måste 



