200 X MEDDELANDEN ERAN SKOGSVÅRDSFÖRENINGEN 



Skogsvårdsstyrelsekonimittén har icke ingått på någon som helst definition 

 av den begärda skyldigheten att avverka enligt »god skogsvård» utan lämnat 

 fältet fritt till tolkning, som envar skogsvårdsstyrelse kan finna för god, under 

 hänvisning till konungens befallningshavande och Kungl. Maj:t i händelse av 

 tvister. Bortsett nu ifrån det föga tilltalande för skogsägaren uti att för brist- 

 fälliga lagbestämmelsers skull behöva ställa sig i strid med sin skogsvårds- 

 styrelse och anmäla denna till konungens befallningshavande och Kungl. Maj:t 

 för oförständ i ämbetet, så mäste jag säga, att denna hänvisning till Kungl. 

 Maj:t även i ö\rigt mäste vara till föga uppbyggelse för den skogsägare, som 

 börjat komma till klarhet om, att de tvistefrågor, det här eventuellt gäller, 

 äro av den beskaffenhet, att icke ens Kungl. Maj:t i sin relativa allvishet be- 

 griper dem, med mindre än att Kungl. Maj:t för varje speciellt fall låter ut- 

 reda genom särskilda sakkunniga, vad som skall vara rätt eller icke. 



Tydningen av begreppet »ungskog» har kommittén avfärdat på ett ännu 

 enklare sätt. På sid. 7 i dess betänkande, sista meningen i sista stycket, 

 står det: »och torde detta hava blivit av erfarenheten bekräftat under de 

 krisår, den provisoriska lagen varit gällande. » 



Det är en föga tilltalande syn för skogsägare att se, att skogsvårdsstyrel- 

 sernas speciella sakkunniga hava kunnat inför frånvaron av klagomål under 

 kristiden pä tillämpningan av kristidslagen döma till, att det icke är svårt 

 att handla rätt, då det gäller att bestämma vad som i ena och andra fallet 

 är ungskogsskövling eller icke. 



Beträffande skogsvårdsinspektören, som skogslagstiftningskommittén satt 

 ifråga, säger skogsvårdsstyrelsekonimittén pä sid. 24 i betänkandet, att »redan 

 det vid senaste möte tillsatta utskott, som behandlade förevarande ärende, 

 ansåg det ej behövligt, att denna befattning inrättades med hänsyn till den 

 ställning skogsvårdsstyrelserna skulle komma att intaga i förhållande till in- 

 spektören och den risk, som förelåge, att styrelserna då så småningom skulle 

 utvecklas till ämbetsverk. Till denna åsikt ansluta vi oss. För närvarande 

 arbeta skogsvårdsstyrelserna med sin av Kungl. Maj:t utsedde ordförande och 

 sina två förtroendemän frän länet utan påtryckningar eller direktiver från 

 ovanstående ämbetsmän och endast med hänsyn tagande till gällande lagar 

 och till för varje län förefintliga förhållanden. Vi tro att det skulle vara 

 lyckligt, om sä finge fortfara. Den ifrågasatta organisationen skulle lätt kunna 

 leda till ett stöpande i samma form och en byräkratism, vilka böra und- 

 vikas. » 



Det här är ett högst säreget yttrande, såvitt jag förstår. Vad är det för 

 ett stöpande i samma form, som eftersträvas' Ar det något, som ur skogs- 

 vårdssynpunkt kunde vara förkastligt? Det gäller ju icke annat stöpande i 

 samma form än som i allmänt skogsvårdsintresse och samtidigt från skogs- 

 ägaresynpunkt är fullt berättigat och som ingalunda kan i praktiken åstad- 

 kommas, med mindre särskilt organ får omband tillsynen över, att en enhet- 

 lig lagtillämpning kommer till stånd. Skall en åtgärd i denna riktning verk- 

 ligen kunna vara för en skogsvårdsstyrelses arbete skadligt? Skulle en byrä- 

 kratism kunna uppstå genom en sådan anordning? 



Skogsägareförbundet har, liksom jag i min ringhet i åberopade anförandet 

 i våras, förordat tillsättandet av ett centralt organ, av mig benämnt förtroende- 

 råd, över skogsvårdsstyrelserna att arbeta för denna likhet i lagtillämpningen. 

 Detta önskemål är så oeftergivligt, att man icke kan underlåta att påyrka 



