DISKUSSION I SKOGSLACiSlll- 1N1N(;SFKA(;AX x201 



helt avslag på varje utsträckning av skogslagarnas räckvidd, om det skall 

 lagstiftas pä sätt här ifrågasatts. 



Hvråkratism är en skadlig sak, kanske ännu mera i skogsvårdsstyrelsernas 

 \ erksamhet än på andra häll. Vad är då byråkratism i detta fall? Man säger, 

 att den ämbetsman är byråkratisk, som i medvetenhet om sin egen maktställ- 

 ning åsidosätter mänskliga hänsyn emot den, som ämbetsverksamheten gäller. 

 .Man frågar sig, om det icke kan finnas hos skogsvårdsstvrelserna, som de 

 nu äro inrättade, någon form av byråkratism, som det kunde göras anspråk 

 på att få avlägsnad. Ser mig här pliktig påpeka, att betänkandet från skogs- 

 vårdsstyrelsekomniittén måste, till här ovan citerade delar, betecknas såsom 

 utslag av byråkratiska synpunkter på skogslagtillämpning. Det kan, såvitt jag 

 förstår, i varje fall icke tolkas som en produkt av strävan att tillgodose den 

 hänsyn till enskildes rätt, som visserligen kunnat iakttagas utan att åsidosätta 

 det allmännas skogsvårdsintresse. 



Kn huvudpunkt, varom meningarna gä isär, är, såsom också föregående 

 talare nämnt, det nya förslaget om förbud mot annan avverkning än sådan, 

 som är förenlig med god skogsvård. Kra\et på sädana bestämmelser måste 

 bottna däri, att ungskogslagen ensam befarats icke kunna åstadkomma det 

 skydd för det växande skogskapitalet, som man i allmänhet eftersträvar. Därför 

 har jag satt i fråga, att begreppet »ungskog» i lagens motivering skulle givas 

 innebörden av motsats till »mogen» skog i st. f. till »medelålders» skog. 

 Officiell terminologi särskiljer ju »ung» och »medelålders» skog. De åldrar 

 hos skogen, som under olika förhållanden skulle betraktas såsom ungskogens 

 maximiåldrar och sålunda bliva utslagsgivande för en ungskogslags räckvidd, 

 borde därför enligt min mening sättas relativt höga, inemot de mognadsäldrar 

 som tillämpas vid omsorgsfull planläggning av skogsavverkning hos större, 

 skogsvårdande, enskilda skogsägare. Jag har antagit, att man pä den vägen 

 skulle komma fram till en ungskogslag, som på något sä när tillfredsställande 

 sätt skyddade det växtkraftiga skogskapitalet. Frågan om avverkning enligt 

 >god skogsvård» skulle dä kunna lämnas åsido. 



Ett par andra frågor, som jag yttrade mig emot i våras, återfinnas i oför- 

 ändrad form i skogsvårdsstyrelsekommitténs förslag. En av dem är föreslagna 

 plikten att skogsodla av skogseld härjade marker. För min del har jag ut- 

 gått ifrån, att sådan bestämmelse är något fullkomligt nytt i hela vår lag- 

 stiftning: att man vill lägga sten på börda för en, som råkar ut för förlust 

 genom olyckshändelse — en olyckshändelse, som, när lagstadgade plikten 

 att handla skulle inträda, icke har någon inneboende kraft att såsom t. ex. 

 en epidemi, sprida sig och göra ytterligare skada. Den föreslagna lagbe- 

 stämmelsen har synts mig kunna diskuteras för den händelse man icke hade 

 skogsvårdskassorna, som tillkommit med stöd av skogsvärdsavgifter erlagda 

 av skogsägarna i allmänhet, för att möjliggöra bidrag till skogsvärdsarbeten. 

 Mig synes det naturligt, att här ifrågavarande skogsodlingsarbeten skulle obliga- 

 toriskt understödjas av skogsvardskassan. Och jag anser det vara rätt, vad 

 jag tror skogsägareförbundet också skrivit i sitt utlåtande i denna sak, att 

 skogsodling på brandfält borde understödjas med minst hälften av de kostna- 

 der, som behövde läggas ut. 



Man har visserligen velat något begränsa denna skyldighet att skogsodla 

 genom att föreskriva, att påkallade skogsodlingsarbetens värde icke skulle be- 

 höva överskrida av\erkningsvärdet hos den ])ä brandfälten kvarvarande sko- 



