202 X MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSI ÖRENINCEN 



gen eller de döda trädens värde. Denna begränsande bestämmelse gör enligt 

 min mening saken föga bättre av principiell synpunkt. Det behövliga skogs- 

 odlingsarbetets omfattning är ju icke på något vis proportionell mot värdet 

 av den skog som är kvar och icke heller omvänt proportionell emot den för- 

 lust, som skogsägare åsamkats genom skogselden. Det kan ju tänkas, att en 

 skogsägare betalat en medelålders skog jämförelsevis högt, kanske till dess 

 fulla värde, och att denna skog brinner utan hans förvållande. Han måste 

 realisera det brandskadade virket till lågt underpris, gör stor förlust och blir 

 därjämte skyldig att skogsodla hela brandfältet, enär försäljningssumman för 

 virket räcker till skogsodlingskostnaden. En annan skogsägare har fått ung- 

 skogen i present t. ex. genom arv. Ungskogen brinner och har efter bran- 

 den inget realisationsvärde alls. Skogsägaren gör mycket liten förlust, jäm- 

 fört med den förre skogsägaren men slipper pä grund av lag att skogsodla 

 och får därför antagligen stort bidrag ur skogsvärdskassan till sin skogsodling, 

 om han vill utföra den. Sådan av lag understödd olikställighet efter oför- 

 vållad ekonomisk olycka, kan ej vara behörig. 



Tillgången pä icke skogsodlade brandfält ökas icke utan minskas i stället 

 raskt, om jag känner förhållandena rätt. I varje fall är det så ställt i de 

 orter, jag känner närmare till. Den påyrkade lagstadgade skogsodlingsplik- 

 ten anser jag därför obehö\lig. 



En annan bestämmelse, som jag också riktat en erinran emot tidigare, och 

 som återfinnes i skogsvårdsstyrelsekommitténs betänkande, ar den som säger, 

 att markägarna icke hava rätt att avverka viss skog, då det gäller att åstad- 

 komma tomt, åker, trädgård eller dylikt, utan att först hava förvärvat 

 skogsvårdsstyrelsens tillstånd därtill. Jag förstår icke att det ur skogsvårds- 

 synpunkt ligger något nämnvärt intresse i åstundan efter en sådan bestäm- 

 melse, som självfallet mången gång måste väcka berättigat missnöje, och som 

 i varje fall kan vara nödvändig ur större skogsvärdssynpunkt. Missbrukande 

 av rätt att avverka för dylika ändamål, kunde väl förebyggas genom lämp- 

 ligt straff medelst särskild lagbestämmelse därom. 



Landshövding Holmquist. Herr Ordförande, mina herrar. Jag far säga, 

 att aldrig har jag funnit sanningen i uttrycket att »var dag har sin egen 

 plåga» så klar som under dessa dagar. Vi hava haft det jämförelsevis lugnt 

 i värt fredliga skogsvårdsstyrelsemöte. Jägmästare Gade, där närvarande, var 

 en mycket älskvärd företeelse. Jag längtade hela tiden att få höra, vad han 

 egentligen ville. Det sades mig nämligen, att herr Gade sitter inne med 

 något, men han uttalar det icke. Vi veta icke, vad han skall komma med, men det 

 blir opposition. Nu har jag hört honom, men jag vet verkligen inte ändå vart 

 han vill komma. Opposition har jag hört i mycket hög grad, och den har 

 tagit karaktären av hotfullhet så att jag vissa stunder borde ha darrat, ehuru 

 jag icke gjorde det, då han talade om huru skogsägarna skulle i massa oppo- 

 nera sig och att det skulle bliva den svenska skogens skö-rliiig och död. Vad 

 har dä skogsvårdsstyrelsekommittén kommit med? Jo, den har skrivit av en 

 lag, som rättats och korrigerats i vissa synpunkter och som har varit lag i 

 detta land imder en längre tid, och jag har icke hört en enda bonde dö av 

 den lagen. Jag vill säga herr Gade, att om herr Gade kom upp i Dalarna så 

 skulle jag presentera ett folk, som är en verklig kärna av Sveriges nation. 

 Där har icke förnummits något i den vägen. För resten, varför skulle bön- 



