DISKUSSION [ sK()(;si,A(;siiirNiN(;si'kA(;AX : 209 



göras till föremal för annan av\erkning än ändamålsenlig gallring. Detta 

 moment bör kunna tillvinna sig alla skogsmäns gillande. Det är riktigt att 

 ej i lagen söka klargöra, vad som i detta sammanhang menas med ungskog. 

 Den praxis, som på grund av behovet av skydd kommer att utveckla sig, 

 bör bliva svar på den frågan. Jag instämmer med skogschefen Nilsson däri 

 att begreppet bör givas en så vidsträckt betydelse, att det omfattar även växt- 

 lig medelålders skog. Detta kan uttryckas i lagens motivering och behöver 

 icke stå i någon paragraf, och det kan regleras av det organ, som jag antager, 

 trots allt, kommer att bliva en överbyggnad pä skogsvärdsstyrelserna för att 

 tillse en likformig lagtillämpning. 



Finnas dessa tre bestämmelser: att skogsmark skall till skogsbörd användas, 

 att återväxten skall betryggas och att det unga bestånd, som skall bilda nytt 

 moget virkesförråd, ej får spolieras, anser jag att lagen kan lämna den svenska 

 skogsägaren frihet att själv bestämma den form, som han önskar an\ända för 

 att avverka den mogna skogen. 



Dessa bestämmelser böra vara tillräckliga för att skydda all svensk skog, 

 som ej har direkt karaktär av skyddsskog, och denna bör, såsom hittills, vara 

 föremål för särskild lagstiftning. 



Jag anser sålunda att i <^ 2 mom. i skogsvårdsstyrelsekommitténs förslag 

 är ett oberättigat ingrepp i skogsägarens frihet. Ett ingrepp, som icke kan 

 vara lyckligt ur någon synpunkt och icke är behövligt för det allmännas 

 bästa, som även skogsägaren skall underkasta sig. 



Revisionssekreterare Y. Wisén. Jag har begärt ordet med anledning av 

 ett uttalande i den ärade inledarens föredrag, att skogslagstiftningskommittens 

 förslag skulle vara ineffektivt pä den grund att skogsvårdsstyrelsen icke kunde in- 

 gripa direkt, ifall en skogsägare högge ned skog emot lagens bestämmelser. Sty- 

 relsen kunde endast instämma honom till domstol och yrka straff på honom, men 

 att få sådant straff ådömt skulle i flertalet fall icke lyckas på grund av att upp- 

 fattning stod mot uppfattning beträftande karaktären av det skedda. Inledaren 

 tycktes vilja mena, att skogsvårdsstyrelsen borde få möjlighet att stoppa en av- 

 verkning, som den funne vara emot lagens föreskrifter, genom att meddela förbud 

 emot fortsatt avverkning. Häremot kunde först framhållas det egendomliga och 

 oformliga uti ätten myndighet skulle i ett konkret fall meddela förbud emot något, 

 som redan vore in abstracto förbjudet i lagen. Men bortsett härifrån undrar 

 jag, om något vore att vinna med en dylik anordning. Vinsten skulle väl 

 vara, att man finge ett säkert straff pä överträdaren, för hans brytande mot 

 styrelsens förbud, medan det vore svårt eller tvivelaktigt att få honom fast 

 för brott mot lagens förbud. Nu har emellertid inledaren längre fram i sitt 

 föredrag uttryckligen betonat, att en skogsvårdsstyrelse vid meddelandet av 

 förbud måste vara mycket försiktig, »hälla sig pä den säkra sidan», som visst 

 orden föllo. Det vill säga, att där ej ett klart åsidosättande av lagens bestäm- 

 melser föreligger, bör styrelsen icke ge förbud, för att icke förlora sin auktoritet. 

 Jag frågar då; hur skulle med dessa angivna riktlinjer ett förbud av skogs- 

 vårdsstyrelsen bli effektivare än lagens förbud: Är överträdandet av lagbe- 

 stämmelsen så klart, att en skogsvårdsstyrelse, som vill iakttaga de av inle- 

 daren angivna försiktighetsmåtten, vägar meddela förbud, sä är jag övertygad 

 om att även utan detta förbud en domstol skulle ådöma straff för brott mot 

 lagens föreskrift. C.enom sin senare utläggning av skogsvårdsstyrelses förbud 



