216 X MEDDELANDEN' ERAN SK( »iSVARI )SE(JRENINGEN 



Avverkningens storlek skall alltså enligt förslaget dels regleras från rent 

 skogliga synpunkter och dels av förhållanden, vilka icke hava det minsta med 

 skogshushållning att göra. Från skogsvårdens synvinkel är det nämligen all- 

 deles likgiltigt, huruvida virkesskörden användes till husbehov eller försäljes. 



Storleken av det oundgängliga husbehovet är även för samma ort och för 

 lika stora fastigheter mycket växlande . En jordbrukare eldar mycket, en 

 annan litet, en har byggnader av sten, vilka erfordra litet virke för sitt un- 

 derhåll, en annan byggnader av trä, för vilkas underhåll kräves mera virke, 

 en har mänga gärdesgårdar, en annan färre o. s. v. Alla dessa omständig- 

 heter skulle komma att inverka pä avverkningens storlek. Men denna skall 

 naturligtvis principiellt helt bestämmas från skogliga synpunkter och icke 

 efter den virkesmängd, som jordbruket kan behöva. Det föreslagna sättet 

 för avverkningens begränsande ställer skogsbruket i beroende av jordbruket 

 och måste anses såsom ett fasthållande av den gamla tanken, att skogens 

 förnämsta uppgift är att vara ett stöd för åkern. Men så är i de skogri- 

 kare trakterna av vårt land icke längre fallet, utan där är numera i stället 

 jordbruket att betrakta såsom en binäring till .skogsbruket. Med samma rätt 

 som skogshushållningen lämpas efter jordbrukets krav kunde den lämpas ef- 

 ter bergshanteringens, skeppsbyggeriets eller andra näringars. Det torde vara 

 pä tiden att bryta med den uppfattningen, att skogsbruket står i tjänande 

 ställning till jordbruket. 



Lagförslagets bestämmelse att skog — ung, medelålders och gammal — 

 utan inskränkning må avverkas till husbehov innebär ingenting annat än ett 

 medgivande åt jordbruket att fritt och obundet få skogsskö\la, om det icke 

 på annat sätt kan fylla sitt behov av virke. Denna bestämmelse står i abso- 

 lut strid mot de syftemål en skogslagstiftning bör söka främja. För att rik- 

 tigt kunna se avigsidan uti ifrågavarande bestämmelse kunna vi tänka oss, att 

 det i en lag, som avsäg att förebygga vanhävd inom jordbruket, stadgades, 

 att vanhävd finge ske under förutsättning, att å vanhävdade åkrar vunnen 

 skörd användes för folk och dragare tillhöriga den vanhävdade fastighetens 

 skog. 



Det kan nu invändas, att det icke finnes så många fastigheter vilka sakna 

 skog för fyllandet av sitt husbehov. Detta är för det första icke riktigt och 

 för det andra spelar det ingen roll. Frågan är nämligen, huruvida det fin- 

 nes mänga fastigheter som sakna sådan skog till husbehov, vilken utan skada 

 kan avverkas. Av sädana finnes ett mycket stort antal och i dem fär av- 

 verkas på vilket sätt som helst för fyllandet av husbehovet. Detta vidsträckta 

 medgivande hjälper jordbruket för några år, men stjälper det sedan. l'nder 

 några år kan det förse sig ur det befintliga förrådet av tillväxtskog, men är 

 husbehovet större än tillväxten, såsom ofta är fallet, sä minskas såväl förråd 

 som tillväxt och slutligen finnes det ingenting kvar. Bättre vore att taga 

 den beska medicinen först eller m. a. o. även för jordbrukets vidkommande 

 förbjuda avverkning i ungskog, vilket i framtiden skulle få sin belöning ge- 

 nom större tillgäng på husbehovsvirke. 



Bestämmelsen att avverkning utav gammal skog icke fär ske i så stor ut- 

 sträckning, att fastigheten skulle komma att lida brist pä behövlig skog efter 

 ortens förhållanden, kan i många fall komma att gripa djupt in i ekonomiska 

 förhållanden, vilka svårligen kunna med tillräcklig smidighet regleras genom 

 lagstiftning. Låtoni oss antaga, att en ägare av en jämförelsevis liten skog. 



