DISKUSSION 1 siv()(;si,agstifi'n:in(;sfr.\(;an x2I7 



•sparat en del äldre bestånd. Han vill gärna avverka dem under en hög- 

 konjunktur lör att få det niestä möjliga för virket. Deras avverkning skulle 

 dock medföra, att fastigheten kommer att lida brist pä husbehovsvirke. Av- 

 verkningen får därför icke ske, och ägaren fär icke den vinst, som han på- 

 räknat och gjort sig förtjänt av genom sin sparsamhet. I skogar, \ilka huvud- 

 sakligen sammansättas av äldre mogna bestånd, kan bestämmelsen nödga 

 skogsägaren att kvarhålla dessa utöver den riktiga a\verkningsäldern och 

 härigenom gör han en förlust. 



Bestämmelsen ifråga kommer för många skogar, särskilt i mellersta och 

 ■södra Sverige, att framkalla en massa svårigheter, vilka föranledas därav, att 

 virkesskördens storlek och därigenom hela skogshushållningen klavbindes utav 

 jordbrukets krav. 



För mig står det klart, att skogsbruket och lagstiftningen därom böra ord- 

 nas efter siog/ign synpunkter och icke efter andra näringars krav. Framför- 

 allt böra sådana icke lagfästas, om de stå i strid mot en god skogsvärd. 

 Detta utesluter icke, att deras liksom hela landets ekonomiska intressen böra 

 tillgodoses i görligaste utsträckning. Detta kan ske därigenom att a\\erk- 

 ningen i medelålders och äldre skog får frill äga rum, under villkor att med 

 mark och skog icke så förfares, att återväxten äventyras (bestämmelserna i 

 1903 års lag). Ungskogen däremot bör skyddas mot all olämplig avverkning, 

 om denna har till syftemål att vinna virke för jordbruket eller andra nä- 

 ringar. 



Jag vill fästa uppmärksamheten pä att prövningen av husbehovets storlek 

 och huruvida en avverkning är nödvändig för dess fyllande måste bereda 

 skogsvårdsstyrelserna och dess tjänstemän många svårigheter och förorsaka 

 mycket arbete. 



Jag tillåter mig instämma med herr ordföranden i, att bestämmelserna i 

 § 10 rörande straft" för brott mot lagen äro alltför stränga. De innefatta 

 icke endast böter utan även förlust utav avverkat virke, vilket synes vara 

 alltför strängt särskilt med hänsyn därtill, att virkets värde kan vara mycket 

 stort och att lagens bestämmelser lätt kunna överträdas av missförstånd. Alla 

 skogsägare torde ännu icke, trots skogsvårdsstyrelsernas upplysningsarbete, vara 

 fullt kompetenta att bedöma, huruvida en avverkning är tillåten eller ej. 



F^n föregående ärad talare har framhållit behovet av en skogsvårdsinspek- 

 tör för att skogslagarnas tillämpning därigenom skulle bliva mera likartad 

 inom de skilda landstingsområdena. Det kan emellertid ifrågasättas, om icke 

 en mycket stor del av de vackra resultaten utav skogsvärdsstyrelsernas verk- 

 samhet haft sin rot i de fria former, varunder denna kunnat bedrivas, till- 

 sättandet av länsjägmästare oberoende av äldre befordringsregler och den 

 stora möjligheten att »laga efter lägligheten» d. v. s. anpassa sin verksam- 

 het var och en för sitt landstingsområdes speciella förhållanden. Det synes 

 mig därför icke säkert, att ett stöpande av deras verksamhet uti samma form 

 skulle vara lämpligt. En sak till vill jag framhålla. Det synes mig icke 

 fullt klart, vilka skogar lagens andra kapitel skall avse. Det avhandlas landra 

 än enskildes till staten ej hänförliga skogar». Av de ecklesiastika skogarna 

 äro de flesta icke statens, men lagen torde väl ej avse dem. Härutom fin- 

 nas en del andra skogar, rörande vilkas ställning till lagen en viss tvekan 

 måste göra sig gällande. 



